ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1228/26 Справа № 207/6834/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді: Ткаченко І.Ю.,
суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.,
за участю секретаря: Піменової М.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 21 серпня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В: 

26 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачкою ОСОБА_3 з початку 2021 року перебував у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5 . Дитину позивач визнав, а тому сину було надано прізвище батька. 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 отримав повторно свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , видане Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 188. 12 травня 2023 року сторони по справі уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила своє прізвище « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_7 ». 16 грудня 2024 року позивачем подана позовна заява до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська про розірвання шлюбу. Сторони по справі остаточно припинили стосунки з початку 2024 року. Причиною розірвання шлюбу є поведінка відповідачки, яка і призвела до припинення стосунків. Син ОСОБА_8 до 16 грудня 2024 року знаходився на вихованні матері ОСОБА_2 . 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей із заявою з приводу влаштування сина ОСОБА_8 тимчасово в лікарню з подальшим тимчасовим влаштуванням в дитячий будинок сімейного типу у зв`язку з тим, що позивач зараз знаходиться в лавах Національної Гвардії України, а мати дитини не займається вихованням сина, зловживає спиртними напоями. За місцем проживання матері та дітей не створені належні умови для проживання дітей, відсутнє опалення, електропостачання, будинок потребує ремонту та підключення водопостачання, у дітей відсутні спальні місця, постільна білизна, речі першої необхідності та їжа. ОСОБА_1 на час вирішення питання щодо позбавлення відповідачки батьківських прав взяв на себе зобов`язання у вихованні сина та матеріальної допомоги по його утриманню. Відповідачка з власної ініціативи самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина зараз знаходиться в дитячому будинку сімейного типу. Згідно вироку Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року по справі № 207/3645/24 відповідачка ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, їй призначене покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України звільнено відповідачку від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового кримінального правопорушення. Згідно постанови Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, 10 травня 2024 року, 09 липня 2024 року відповідачку - ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення із призначенням стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави. Відповідачка ніде не працює, вживає алкогольні напої, кошти, які їй платить держава на дітей витрачає на свої потреби. Неодноразове притягнення її до адміністративної відповідальності за невиконання батьківського обов`язку, та неодноразові профілактичні бесіди робітників Служби у справах дітей позитивних результатів не дало, відповідачка і надалі веде антисоціальний спосіб життя. Таким чином, відповідачка фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню сина. Звернутись до суду позивача змусили інтереси дитини - необхідність вирішувати організаційні питання його життя без участі відповідачки, та фактично лише формально залишається матір`ю, а реально не бере ніякої участі у житті сина, не виконує своїх обов`язків з його утримання, тому є необхідність стягнути з неї аліменти на утримання сина. На підставі викладеного позивач просить суд: позбавити батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути з неї аліменти на утримання сина (а.с.2-7).

Рішенням Південного районного суду міста Кам`янського від 21 серпня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнення аліментів – відмовлено (а.с.126-130).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким свої позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка дев`ять разів притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків та кримінальні правопорушення за участю дітей.
Зазначає, що у висновку Служби у справах дітей, не враховано того, що малолітній син, ОСОБА_9 тривалий час знаходився в прийомній сім`ї. Матеріальну підтримку прийомній сім`ї надавав лише позивач, який спілкувався з сином по відеозв`язку. Також у вказаному висновку не зазначено, що причиною вилучення дітей у відповідачки є те, що за місцем проживання дітей: АДРЕСА_1 не були створені належні умови для їх проживання.
Крім того, відповідачкою не надано, а ні до органу опіки та піклування, ані до суду жодного письмового доказу щодо наявності у неї житла (договір оренди), офіційної роботи (копії трудової книжки, або довідки з місця роботи), характеристик з місця проживання та роботи, письмових доказів матеріальної підтримки дитини, наявності речей та іграшок для ОСОБА_8 з урахуванням його віку. Відповідачка навіть немає паспорту.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 17).
Позивач ОСОБА_1 має постійне місце роботи та отримує заробітну плату в військовій частині НОМЕР_2 Національної Гвардії України, на обліку в лікарів не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, вказані обставини підтверджуються відповідними документами, дослідженими в судовому засіданні та наявними у матеріалах справи (а.с. 35-47).
Згідно вироку Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року по справі № 207/3645/24 відповідачка ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, їй призначене покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України звільнено відповідачку від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового кримінального правопорушення. На час розгляду справи строк випробуваня закінчився та відповідно ОСОБА_2 вважається несудимою особою (а.с. 24-28).
Відповідно до постанов Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, 10 травня 2024 року, 09 липня 2024 року відповідачку - ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 184 КУпАП із призначенням стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави. Разом з цим вказані постанови не стосуються малолітнього ОСОБА_11 , а отже відсутні докази, що відповідачка вчинила будь-яке адміністративне правопорушення відносно сина ОСОБА_8 (а.с. 29-34).
Відповідно до висновку № 8вих-20/378 від 19.05.2025 року виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області по справі № 207/6834/24, зазначено, що враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради від 12.05.2025 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є недоцільним. На думку членів комісії позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, ухилення матері від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, малолітня дитина не повинна бути роз`єднана з братами та сестрами та має проживати з ними в сім`ї (а.с. 86-87).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні із достовірністю встановлено відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а саме її ухилення від виконання обов`язків по вихованню малолітньої дитини та вважав, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі – Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. 
Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).
За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).

Колегія суддів наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 

Втім, як вбачається з матеріалів справи, саме по собі посилання позивача на те, що ОСОБА_2 вихованням малолітнього сина ОСОБА_11 не займається, зловживає спиртними напоями, за місцем проживання не створені належні умови, відсутнє опалення, електропострачання, не знайшло свого підтвердження, так як представник органу опіки і піклування підтвердив, що дана родина перебуває у них на обліку, і тому їм відомо про всі обставини в сім`ї, мати не вживає алкогольних та наркотичних засобів, займається вихованням дитини, дитина прив`язана до матері та любить її. На теперішній час вони мають належне місце проживання, яке було обстежено органами опіки та піклування та визнано придатним для проживання малолітніх дітей.

Колегія суддів зауважує, що посилання апелянта на постанови про притягненя ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не стосуються малолітнього сина ОСОБА_8 , як і посилання на вирок за ч. 4 ст. 185 КК України, умовне покарання за яким відповідачка вже відбула та вважається несудимою. 
Слід зазначити, що ситуацію, через яку малолітній ОСОБА_8 потрапив у прийомну сім`ю штучно створив сам позивач, оскільки він вигнав відповідачку разом з дітьми посеред зими з квартири і їй не було де жити. 
Представник органу опіки та піклування підтвердив, що малолітній ОСОБА_11 дуже прив`язаний до матері і у ОСОБА_8 буде психологічна травма, якщо позбавити відповідачку батьківських прав. На теперішній час дитина проживає з матір`ю. Підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутні, так як ОСОБА_2 не вживає алкогольні або наркотичні засоби, на даний час відповідачка змінила місце проживання та має всі необхідні умови для проживання дітей, нове житло було обстежено працівниками у справах дітей, що підтвердила у судовому засіданні представник органу опіки та піклування. 

Колегія суддів погоджується з думкою членів комісії про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, ухилення матері від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, малолітня дитина не повинна бути роз`єднана з братами та сестрами та має проживати з ними в сім`ї. 

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову, оскільки докази, подані позивачем, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачкою її батьківськими обов`язками. Окрім того, відповідачка не заперечує щодо спілкування сина з позивачем.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 21 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Судді: