Дата документу 19.03.2026 Справа № 334/4384/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/4384/25 Головуючий у першій інстанції: Ісаков Д.О. Провадження № 22-ц/807/632/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№ 22-ц/807/632/26-2

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
ВСТАНОВИЛА:
У травні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство Національнпа акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2024 року о 17 год. 10 хв. відбулася ДТП в м. Запоріжжі на вулиці Валерія Лобановського, буд. 21, а саме: ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Renault Fluence», державний номерний знак НОМЕР_1 , при виконанні руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 , водій ОСОБА_3 . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, травмованих не має.
Вказаними діями ОСОБА_1 , порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
03 грудня 2024 року, Ленінським районним судом м. Запоріжжя, була винесена постанова у справі №334/9465/24, де ОСОБА_1 в судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав та пояснив, що дійсно у день та час, зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення, ним було порушено Правила дорожнього руху, а саме, рухаючись заднім ходом, він не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з іншим транспортним засобом.
Внаслідок ДТП ОСОБА_3 була спричинена матеріальна шкода у розмірі 20953,12 гривень, з яких страхова компанія компенсувала у розмірі 12844,35 гривень та втрата товарної вартості автомобілю у розмірі 57139,56 гривень, франшизу у розмірі 2500,00 гривень, відповідач сплатив особисто. Таким чином, загальна сума збитків склала - 65248,33 гривень.
Матеріальний збиток у розмірі 12844,35 гривень, був виплачений ПАТ HACK «Оранта», в частині компенсації – 8108,77 гривень було відмовлено, відповідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.09.2024 року, №223171530, а компенсація вартості втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57139,56 гривень договором добровільного страхування - не передбачено. Таким чином, невиплачене страхове відшкодування у розмірі 8108,77 гривень, компенсація вартості втрати товарної вартості автомобіля у розмірі - 57139,56 гривень, компенсовані не були.
Позивач зверталась до відповідача в телефонному режимі щодо компенсації збитків, однак отримала відмову.
У зв`язку із відмовою відповідача, позивач звернулася до оцінювача ОСОБА_4 , з яким уклала договір про експертне-оціночне обслуговування №318 від 16.01.2025 року, про розрахунок вартості матеріальних збитків нанесених транспортному засобу. 
Листом від 10.01.2025 року та 12.02.2025 року, позивач повідомила через поштове відділення відповідача, якими було запропоновано з`явитися на огляд автомобіля «BMW Х4», державний номерний знак НОМЕР_2 , для проведення оцінки матеріальних збитків.
Електронне повідомлення №91493 було двічі доставлено відповідачу по справі, але він для проведення оцінки автомобіля не з`явився. Після чого, експерт провів обслідування автомобіля та видав позивачу звіт №318, щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 в результаті ДТП, від 04.11.2024 року, в якому зазначив втрату товарної вартості автомобіля у розмірі 57139,50 гривень.
Просила стягнути з відповідача на її користь несплачену частину коштів страхового відшкодування у розмірі 2796,35 гривень, матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме величину втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57139,56 гривень, моральну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10000,00 гривень, та судові витрати, які складаються з: витрат на проведення оцінки транспортного засобу внаслідок його пошкодження у розмірі 3500,00 гривень, послуги адвоката у розмірі 5300,00 гривень та судовий збір.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 несплачену частину коштів страхового відшкодування у розмірі 2 796 гривень 35 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57 139 гривень 56 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4 711,20 гривень, з яких: судовий збір – 1 211,20 гривень, витрати на проведення оцінки транспортного засобу – 3 500,00 гривень.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року здійснено розподіл судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3 000, гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
У апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції у рішенні від 10.11.2025 допустився суттєвих процесуальних порушень, проігнорувавши повністю докази сторони відповідача, додані до відзиву, натомість прийнявши за основу для ухвалення рішення про задоволення позову тільки докази позивача, які до того ж є неналежними та недостовірними. Звертають увагу на неправомірне стягнення з відповідача інваліда 2 групи судового збору.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн (3328,00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, ч .2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 57139,56 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_3 є власником транспортного засобу «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, дата реєстрації 09.03.2024.
04.11.2024 року о 17 год. 10 хв. відбулася дорожньо-транспортна пригода в м. Запоріжжі на вулиці Валерія Лобановського, буд. 21, а саме: ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Renault Fluence», державний номерний знак НОМЕР_3 , при виконанні руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 , водій ОСОБА_3 . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, травмованих не має.
Вказаними діями ОСОБА_1 , порушив вимоги п.н.10.9 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
03.12.2024 року постановою Дніпровського районного суду міста Запоріжжя №334/9465/24, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 850,00 гривень.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 свою провину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав та підтвердив обставини ДТП.
03.12.2024 року постановою Дніпровського районного суду міста Запоріжжя №334/9465/24 виправлено описку, допущену в описовій частині постанови суд, та вірно зазначено державний номерний знак автомобіля «Renault Fluence», НОМЕР_3 .
Відповідно до відповіді ПАТ «НАСК «Оранта» №09-02-22/9853 від 27.12.2024 року розглянувши матеріали справи №24-33-22462 було прийнято рішення щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 12844,35 гривень, згідно страхового акту №ОЦВ-24-33-22462/2.
З відповіді ПАТ «НАСК «Оранта» №09-02-17/3362 від 18.03.2025 року вбачається, що страховиком додатково було замовлено Звіт №63-D/16/48 від 04.023.2025 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження при ДТП, складає 20953,12 гривень, з ПДВ. Страховиком було прийнято рішення про доплату страхового відшкодування у розмірі 2812,42 гривень, без (ПДВ), (20953,12 гривень - 2796,35 гривень (ПДВ)) - 12844,35 гривень (сплачена сума) - 2500,00 гривень (франшиза).
Несплачена частина коштів страхового відшкодування становить 2796,35 гривень.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).
Статтею 6 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки в ДТП брали участь два автомобілі, які в силу частини першої статті 1187 ЦК України є джерелами підвищеної небезпеки, то, враховуючи вимоги статті 1188 ЦК України, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Враховуючи, що головною умовою для покладення на особу цивільно-правової відповідальності у вигляді зобов`язання відшкодувати заподіяну шкоду є наявність повного складу цивільного правопорушення.
03.12.2024 року постановою Дніпровського районного суду міста Запоріжжя №334/9465/24, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 850,00 гривень.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 свою провину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав та підтвердив обставини ДТП.
03.12.2024 року постановою Дніпровського районного суду міста Запоріжжя №334/9465/24 виправлено описку, допущену в описовій частині постанови суд, та вірно зазначено державний номерний знак автомобіля «Renault Fluence», НОМЕР_3 .
Таким чином, вина ОСОБА_1 у даній ДТП доведена та встановлена вказаною постановою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2024 року по справі про адміністративне правопорушення №334/9465/24. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладене.
Однак, колегія суддів в повній мірі не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позовним вимог про стягнення майнової шкоди несплаченої частини коштів страхового відшкодування у розмірі 2 796 гривень 35 копійок та втрати товарної вартості транспортного засобу, з огляду на наступне.
Відповідно до Заяви про виплату страхового відшкодування від 12.11.2024, заявник просила здійснити відшкодування на рахунок фізичної особи.
Як вбачається з відповіді ПАТ «НАСК «Оранта» №09-02-22/9853 від 27.12.2024 року розглянувши матеріали справи №24-33-22462 було прийнято рішення щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 12844,35 гривень, згідно страхового акту №ОЦВ-24-33-22462/2.
З відповіді ПАТ «НАСК «Оранта» №09-02-17/3362 від 18.03.2025 року вбачається, що страховиком додатково було замовлено Звіт №63-D/16/48 від 04.023.2025 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження при ДТП, складає 20953,12 гривень, з ПДВ. Страховіком було прийнято рішення про доплату страхового відшкодування у розмірі 2812,42 гривень, без (ПДВ), (20953,12 гривень - 2796,35 гривень (ПДВ)) - 12844,35 гривень (сплачена сума) - 2500,00 гривень (франшиза).
Таким чином, несплачена частина коштів страхового відшкодування становить 2796,35 гривень.
Однак, як вбачається з вищевикладеного сума - 2796,35 гривень є відрахованою сумою ПДВ.
Згідно частини 5 статті 27 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі відмови потерпілої особи від здійснення страховиком (МТСБУ) відшкодування у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, така страхова (регламентна) виплата здійснюється страховиком (МТСБУ) на банківський (платіжний) рахунок потерпілої особи в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, розрахованого страховиком (МТСБУ) з використанням ліцензованих програмно-технічних комплексів із розрахунку вартості відновлювальних ремонтів транспортних засобів чи суб`єктом оціночної діяльності, оцінювачем, судовим експертом на замовлення страховика (МТСБУ), а у випадку, передбаченому абзацом четвертим частини четвертої статті 31 цього Закону, - потерпілої особи, за вирахуванням суми податку на додану вартість або в розмірі витрат на здійснення відновлювального ремонту, погодженому між страховиком (МТСБУ) і потерпілою особою.
Вказане питання також розглядалося Верховним судом. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року № 826/7454/17: «у разі, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати страхового відшкодування повинен здійснюється без урахування сум податку на додану вартість. Відтак, страховик не може бути примушений до виплати податку на додану вартість у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума податку нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником податку на додану вартість.»
Таким чином, всі зобов`язання з відшкодування нанесеної матеріальної шкоди (без врахування ПДВ) на дату подання позову були виконані у повному обсязі.
Згідно з статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(чинного на час виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.
Пунктом 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарної вартості транспортного засобу,страховик не відшкодовує.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092(далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.
Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.
Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.
Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.
Таким чином, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.
Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.
Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).
Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 просила, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, майнову шкоду у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу у розмірі 57139,35 гривень.
Позивач посилається на те, що належному їй транспортному засобу було завдано значних пошкоджень, та, як наслідок, замінено передній та задній бампер, підсилювачі, накладки, датчики, тощо, виконано фарбування кузова автомобіля.
Відповідно до проведеної оцінки колісного транспортного засобу «BMW Х4», державний номер НОМЕР_2 за №318 від 24.02.2025 року, складеним спеціалістом-автотоварознавцем Ліпінським О.В. на замовлення ОСОБА_3 втрата товарної вартості автомобіля становить - 57139,56 гривень.
Однак, в матеріалах справи містить також Звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 від 04.02.2025, внаслідок його пошкодження при ДТП 04.11.2024, на вирішення питання дослідження ставились питання: 
1. Яка вартість матеріального збитку завданого майну BMW X4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2022 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , внаслідок ДТП з ПДВ? 
2. Яка вартість матеріального збитку завданого майну BMW X4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2022 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , внаслідок ДТП без ПДВ?
Згідно Звіту СОД ФОП ОСОБА_5 від 04.02.2025 року на вищевказані питання були надані наступні відповіді: 
1. Вартість матеріального збитку завдано власнику майна BMW X4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2022 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , внаслідок ДТП, складає: 20953,12 грн., з ПДВ на запасні частини та матеріали. 
2. Вартість матеріального збитку завдано власнику майна BMW X4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2022 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , внаслідок ДТП, складає: 18156,77 грн., без ПДВ на запасні частини та матеріали. 
Також в процесі суб`єктом оціночної діяльності було досліджено питання втрати товарної вартості транспортного засобу: 
«Таким чином, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу:
С = 4175.0 + 4592.12 + 12186.0 (1 - 0.0)= 20953.12 грн., в т.ч. ПДВ* 
Визначення втрати товарної вартості: ВТВ = Х / 100 х ( С + Свр ); 
X - коефіцієнт втрати товарної вартості, який визначається згідно з додатком 9[5] за співвідношеннями А і В, 0.0; 
С - ринкова вартість подібного непошкодженого КТЗ, 2504353.92 грн. 
Cвр - вартість відновлювального ремонту, 20953.12; 
А = Свр / С; В = Ср / ( Сс + См ); 
Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, 4175.0 грн; 
Сс - вартість складників, необхідних для заміни під час ремонту, 12186.0 грн; 
См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, 4592.12 грн. 
Отже ВТВ: ВТВ = 0.0 грн. 
Вiдповiдно до результатів проведеного дослідження обчислюємо матеріальний збиток (У) за формулою: У = С + ВТВ При С = 20953.12, ВТВ = 0.0 грн. 
Таким чином, вартість(розмір) матеріального збитку завданого власнику КТЗ, приймається рівним вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин, величина втрати товарної вартості КТЗ(ВТВ), становить 0.0 грн. відповідно до вимог[5] та не врахована згідно договору: У = 20953.12» 
Судом першої інстанції зазначений звіт до уваги не взято, мотиви відхилення такого доказу не вказано.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
Відповідно до приписів статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Одним із засобів доказування є висновок експерта. Згідно з ч.3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи. 
Так у своїй позовній заяві позивач посилається на документ з назвою «318 про проведення оцінки колісного транспортного засобу BMW X4 державний номер НОМЕР_2 », виконаний спеціалістом-автотоварознавцем СПД ОСОБА_4 24.02.2025 року. Однак, колегія суддів, вважає, що вказаний документ не відповідає п.4.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів відповідно до якого: «за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ. У разі проведення автотоварознавчої експертизи (експертного дослідження) за результатами здійснення відповідних досліджень експерт складає висновок експерта або інший документ, передбачений законодавством (далі - висновок експерта)», так як його неможливо класифікувати як звіт чи висновок експерта через відсутність назви. 
За текстом вказаного документу СПД ОСОБА_4 включена до всіх розрахунків вартість нових складових, що підлягають заміні під час ремонту на загальну суму 120312,00 грн., а саме: - облицювання н бамп – 7758,00 грн., - покриття гратки бамп п пр – 4428,00 грн. - кріплення фари пр - 1482,00 грн., - фара пр. – 106644,00 грн. Слід зазначити, що підсумована вартість запасних частин, а саме – облицювання н бамп (51115A41F74) та покриття гратки бамп п пр (51115A313A9) у Звіті про оцінку, виконаного СОД ФОП ОСОБА_5 від 04.02.2025, є ідентичним та дорівнює 12 186,00 грн.
Разом з тим, відсутнє обґрунтування внесення до розрахунків вартості - кріплення фари пр - 1482,00 грн. та фари пр. – 106644,00 грн.
В свою чергу, слід звернути увагу, що хоча умовами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не передбачено відшкодування страховиком шкоди, спричиненої втратою товарної вартості транспортного засобу потерпілого (пункт 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції станом на дату настання страхового випадку, надалі Закон № 5090-VI), проте згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 від 04.02.2025 року, внаслідок його пошкодження при ДТП 04.11.2024 року така шкода у цьому випадку є відсутньою. 
Вказані розрахунки повністю відповідають Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі – Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів), а саме пункту 8.6.3.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає необхідним прийняти до уваги саме звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 від 04.02.2025 року, внаслідок його пошкодження при ДТП 04.11.2024 року.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57 139 гривень 56 копійок.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
З урахуванням приписів ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичний особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
ЦК України не встановлює мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Особливо примітним і, безперечно, слушним, зважаючи на важливість закріплення однакового розуміння принципів дії механізму захисту особистих немайнових прав потерпілих осіб, є прагнення ЄСПЛ додержуватися послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, що присуджуються у зв`язку з вчиненням однотипних порушень.
У своїй сталій багаточисленній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральні збитки характеризуються тим, що точно обчислити їх розмір неможливо. Якщо наявність такої шкоди встановлена і суд уважає, що необхідно надати грошову компенсацію, він зробить оцінку на справедливій основі, зважаючи на стандарти, які випливають, у тому числі з його попередньої практики.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок діяння відповідача, який керуючи транспортним засобом, позивачу дійсно заподіяно моральну шкоду, автомобіль позивачки отримав з механічні пошкодження, очевидно, що на час, коли автомобіль перебував у ремонті, позивачка була вимушена змінити свій звичний спосіб життя, шукати інші способи пересування по місту, що потребувало більше витрат не тільки часу, а й грошових коштів.
Крім того, у добровільному порядку відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на відшкодування позивачці заподіяної шкоду, що також призвело до моральних, душевних та психічних хвилювань позивача.
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача, оскільки такий розмір відповідає завданню моральної шкоди та принципам розумності і справедливості.
Щодо розподілу судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору та витрат на проведення оцінки транспортного засобу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відзиві ОСОБА_1 , було зазначено, що він є пенсіонером за віком, інвалідом 2 групи (відтак звільнений від сплати та стягнення судового збору згідно пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК від 10.06.2019 серії 12АББ № 258088, та пенсійним посвідченням ОСОБА_1 пенсіонера по інвалідності 2 групи від 31.07.2019 - які надавалась разом з відзивом.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позов заявлено на суму 65 248,33 грн, з урахування постанови апеляційного суду задоволено на суму 10 000 грн. 
Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме на 15,33%, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає компенсація за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судового збору за ставками 2025 року (1211,20) за подання позовної заяви у розмірі 181,68 грн .
Окрім цього, 16.01.2025 року між оцінювачем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір №318 на проведення незалежної оцінки колісного транспортного засобу. Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт №318 від 25.02.2025 року вартість виконаних робіт складає 3500,00 гривень. Замовником ОСОБА_3 сплачено кошти на користь ОСОБА_4 у загальному розмірі 3500,00 гривень, 
Позивачем понесені витрати на складання звіту оцінювачем ОСОБА_4 у розмірі 3500,00 гривень, що підтверджується копією платіжної інструкції №0.0.4149915625.1 від 22.01.2025 року на суму 2500,00 гривень та копією платіжної інструкції №2.98572359.1 від 25.02.2025 року на суму 1000,00 гривень, а тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача також в пропорційному до задоволених позовних вимог розміру, а саме у розмірі 536,55 грн.
Щодо оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу подано копії наступних документів: договір про надання правничої допомоги від 10.06.2025 року; розрахунок суми гонорару на надану правничу допомогу від 11.11.2025 року, акт виконаних робіт від 11.11.2025 року, квитанція про сплату гонорару.
Колегія суддів враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Колегія суддів враховує, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню. 
Окрім цього, колегія суддів бере до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500,00 грн.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення несплаченої частини коштів страхового відшкодування у розмірі 2 796 гривень 35 копійок та відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57 139 гривень 56 копійок скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення несплаченої частини коштів страхового відшкодування у розмірі 2 796 гривень 35 копійок та відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 57 139 гривень 56 копійок.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року в частині стягнення судових витрат у розмірі 4 711,20 гривень, з яких: судовий збір – 1 211,20 гривень, витрати на проведення оцінки транспортного засобу – 3 500,00 гривень – змінити.
Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 181 гривня 68 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з проведенням оцінки транспортного засобу – 536 гривень 55 копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року змінити, зменшити стягнутий розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги з 3 000 гривень 00 копійок до 1 500 гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 19 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: