КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 755/12352/25
номер провадження №22-ц/824/4444/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року /суддя Галаган В.І./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років, -

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 січня 2025 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Суд також стягнув з позивачки на користь відповідача 1500 грн витрат на правничу допомогу./а.с. 110-115/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання матері дитини на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/6 від заробітку (доходу) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, починаючи з дати первинного звернення до суду, а саме з 14 січня 2025 року до 27 липня 2025 року, а також звільнити її від сплати витрат на правничу допомогу відповідача.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, мотивуючи відмову розірванням шлюбу між сторонами. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трьох років незалежно від того, чи перебуває вона у зареєстрованому шлюбі з батьком дитини. Розірвання шлюбу не впливає на це право, оскільки воно виникає з факту спільного проживання з дитиною та догляду за нею, а не з факту шлюбу. Посилається на те, що дитина проживає разом з нею, перебуває на її повному утриманні, а вона сама перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має можливості працювати. Вказує, що відповідач є працездатним, має стабільний дохід, виконує обов`язок щодо утримання дитини, але ухиляється від утримання матері дитини, що суперечить інтересам дитини та принципам сімейного законодавства. Стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 21 СК України про те, що шлюб є зареєстрованим союзом, оскільки це правило не скасовує спеціальної норми ст. 84 СК України щодо права матері дитини до 3 років. Посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 27.05.2020 у справі № 712/4702/19, де зазначено, що право на утримання дружини (матері дитини) виникає за умови можливості чоловіка надавати допомогу, а не за умови існування шлюбу. Загалом апелянт вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує її право на справедливий суд та інтереси дитини.
Відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відзиві відповідач зазначає, що шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 13.09.2024 у справі № 755/12608/24, сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, отже підстави для стягнення аліментів на утримання матері дитини відсутні. Вказує, що позивачка є молодою, здоровою, освіченою, не надала доказів неможливості працювати через догляд за дитиною (дитина з вересня 2024 року відвідує дитячий садок). Стверджує, що вже виконує обов`язок щодо утримання дитини (аліменти стягуються за судовим наказом у розмірі 1/4 частини доходу), а додаткове навантаження на утримання позивачки буде непропорційним з урахуванням його іпотечних зобов`язань. Посилається на ст. 76 СК України, яка передбачає право на утримання лише за умови неможливості працювати через догляд за дитиною до 3 років. Наголошує, що суд першої інстанції правильно застосував ст. 84 СК України з урахуванням можливості платника надавати допомогу та інтересів усіх сторін. Вважає, що апеляційна скарга не містить нових доказів і повторює позицію позовної заяви.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2022 року, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2024 року у справі №755/12608/24 шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з позивачкою. Позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач є працездатним, має дохід, виконує обов`язок щодо утримання дитини (аліменти стягуються за судовим наказом від 03.07.2025 у справі № 755/1871/25 у розмірі 1/4 частини доходу).
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ч. 4 ст. 84 СК України про те, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років; ст. 21 СК України про те, що шлюбом є зареєстрований союз жінки та чоловіка; ст. 263 ЦПК України про те, що рішення має бути законним та обґрунтованим.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що оскільки шлюб між сторонами розірвано, підстави для стягнення аліментів на утримання позивачки як дружини відсутні, а також стягнуто витрати на правничу допомогу до 1500 грн.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, апеляційний суд вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. 
Право дружини на утримання до досягнення дитиною трьох років передбачено ч. 4 ст. 84 СК України та існує незалежно від факту перебування у зареєстрованому шлюбі з батьком дитини. Розірвання шлюбу не припиняє цього права, оскільки воно виникає з факту спільного проживання з дитиною та догляду за нею, а не з реєстрації шлюбу. 
Стаття 21 СК України визначає шлюб як зареєстрований союз, але не скасовує спеціальної норми ст. 84 СК України. 
Позивачка доглядає за дитиною до 3 років, перебуває у відпустці по догляду, дитина проживає разом з нею. Відповідач є працездатним, має дохід, у матеріалах справи наявна довідка, доказів відсутності можливості сплачувати аліменти, відповідачем не надано, отже суд вважає, що він має можливість надавати матеріальну допомогу позивачці у розмірі 1/6 від доходу. 
Суд першої інстанції безпідставно обмежив право на утримання фактом розірвання шлюбу, що суперечить ч. 4 ст. 84 СК України та усталеній практиці Верховного Суду (постанова ВС від 27.05.2020 у справі № 712/4702/19, постанова ВС від 18.02.2021 у справі № 523/1905/19).
Водночас, апеляційний суд вказує на те, що за змістом позовних вимог, позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 січня 2025 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній скарзі, позивачка доповнила вимоги позову, вказавши на розмір не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і дату початку стягнення 14 січня 2025 року, що не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду переглядається лише в межах заявлених вимог в суді першої інстанції, тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає. Строк, з якого присуджуються аліменти апеляційний суд вказує з моменту звернення з судовим наказом, враховуючи вимоги позову - його прохальну частину, оскільки позивачка вказує на дату звернення в мотивах позову 23.01.2025 р., у прохальній частині позову вказує 29.01.2025 р., у рішеннях щодо відмови у розгляді справи у наказному провадженні такі дані відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років, - задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання матері дитини на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) у розмірі 1/6 від його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьохрічного віку, починаючи з 29 січня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1211,20 грн судового збору.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь держави 1816,80 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: