ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 213/3138/13-ц
провадження № 61-1193св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якого є 
ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15, про визнання заповіту недійсним.
Позов  ОСОБА_1  обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 .
Після смерті  ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
17 липня 2013 року позивач з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину звернувся до нотаріуса і йому стало відомо, що 11 лютого 2013 рокуприватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 посвідчено заповіт  ОСОБА_4 , згідно з яким вона заповіла належну їй спірну квартиру ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 зазначав, що відповідач не перебував у родинних відносинах з померлою ОСОБА_4 та є чоловіком  ОСОБА_5 , яка працювала соціальним працівником в КЗ «Територіальний центр по обслуговуванню пенсіонерів та одиноких громадян» і здійснювала догляд за ОСОБА_4 , яка мала хронічні захворювання та не могла самостійно здійснювати догляд за собою.
ОСОБА_4 тривалий час хворіла, приймала різні сильнодіючі препарати,
в останні роки страждала на сильні головні болі, погано орієнтувалась у звичайній обстановці, скаржилась на пам`ять, а з 2012 року взагалі не впізнавала рідних людей.
За життя ОСОБА_4 ніколи не повідомляла про свій намір скласти заповіт, зокрема, на відповідача.
Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 , на підставі
статей 225, 1257 ЦК України, просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 11 лютого 2013 року на користь ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_15
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер.
Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року, відповідно до статті 55 ЦПК України, залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_1 - його сина ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року, ухваленим у складі судді Мазуренка В. В., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  відмовлено. Скасовано ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2013 року про забезпечення позову у цій справі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з частиною другою
статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Так, відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Суд першої інстанції вказав на фактичну відсутність експертного висновку, який би підтверджував, що ОСОБА_4 під час складання та підписання оспорюваного заповіту не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, а тому відмовив у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 11 лютого 2013 року на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений ОСОБА_15, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що через похилий вік та хвороби ОСОБА_4 11 лютого 2013 року перебувала у стані, що виключав здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що з урахуванням статей 225, 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно відхилив як належний доказ висновок посмертної судово-психіатричної експертизи (Акт № 57 від 06 березня 2014 року). Згідно з цим документом ОСОБА_4 станом на 11 лютого 2013 року (момент складання заповіту) страждала на судинне недоумство. Через свій психічний стан, обтяжений вживанням препаратів, що пригнічують когнітивні функції, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Суд апеляційної інстанції вказав, що заповіт було посвідчено вдома 11 лютого 2013 року - лише за місяць до смерті спадкодавця та через три дні після візиту невролога, який зафіксував у ОСОБА_4 неадекватну поведінку та когнітивні порушення, що свідчить про відсутність у неї вільного волевиявлення на момент вчинення правочину.
Задовольняючи позов, апеляційний суд керувався статтями 202, 203, 204, 215, 216, 225, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1233, 1234, 1247, 1248, 1257, 1258, 1262, 1268, 1269, 1270 ЦК України та виходив із доведеності позивачем порушення його цивільного права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21 січня 2026 року приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областіцивільну справу № 213/3138/13-ц.
17 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 213/3138/13-ц надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року та залишити в силі рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц; постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14; постановах Верховного Суду від: 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, 12 травня 2021 року у справі № 820/2257/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд повинен був перевірити суть медичних документів, наданих експертній установі під час проведення первинної судово-психіатричної експертизи. Оскільки невропатолог ОСОБА_6 порушила правила проведення дослідження за шкалою MMSE та не вела протокол тестування, її запис в амбулаторній картці щодо судинної деменції ОСОБА_4 викликає сумнів.З урахуванням показань свідків (зокрема,сімейного лікаря), які не вбачали ознак деменції у ОСОБА_4 , а також записів інших лікарів, які не підтверджували цей діагноз, та висновку експертизи, згідно з яким діагноз невропатолога   ОСОБА_6 не є науково обґрунтованим, рубрикованим та об`єктивним, - висновок первинної судово-психіатричної експертизи також підлягає сумніву.
У зв`язку з помилковістю встановленого діагнозу висновок первинної експертизи (Акт № 57 від 06 березня 2014 року), на яку зіслався апеляційний суд, також є необґрунтованим. Таким чином, висновок первинної експертизи є неналежним доказом. 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 01 березня 2025 року, ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Романенко О. С., заперечує проти доводів приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що відповідно до акту № 57 посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 в період часу, що цікавив суд (11 лютого 2013 року), при складанні та підписанні нею заповіту страждала на судинне недоумство і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 61 від 23 березня 2015 року, встановлені ОСОБА_4 діагнози, на підставі яких експерти у висновку (акті) № 57 посмертної судово-психіатричної експертизи дійшли висновку, що ОСОБА_4 при складенні оскаржуваного заповіту не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, найімовірніше, встановлені правильно.
У матеріалах справи відсутній будь-який експертний висновок, який би прямо спростовував акт № 57. 
За результатами проведеного повторного посмертного судово-психіатричного дослідження № 45 експертна комісія дійшла висновку, що враховуючи малу інформативність наданих експертам свідчень, зокрема відсутність відомостей про осіб, які займалися похованням ОСОБА_4 , її взаємовідносини з рідними тощо, комісія не може надати висновок щодо психічного стану ОСОБА_4 .
Між тим, експертна комісія повторного посмертного судово-психіатричного дослідження № 45 не зазначила, що висновки судових експертів відповідно до акта № 57 є хибними.
Таким чином, матеріали справи містять чинні висновки судових експертів згідно з актом № 57, відповідно до якого при складанні та підписанні ОСОБА_4 заповіту вона страждала на судинне недоумство і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, а також висновок комісійної судово-медичної експертизи № 61, згідно з яким діагнози ОСОБА_4 , найімовірніше, встановлені правильно.
Позивач вважає, що акт № 57 посмертної судово-психіатричної експертизи є об`єктивним, достовірним та належним доказом у цій справі, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поклав цей висновок в основу оскаржуваної постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , батьками якого вказані: ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 10, 147).
05 травня 1950 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , та обом присвоєне прізвище « ОСОБА_4 » (т. 1, а. с. 9, 148).
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 12, 149).
06 липня 1960 року ОСОБА_11 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , та обом присвоєне прізвище « ОСОБА_4 » (т. 1, а. с. 8, 150).
11 лютого 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла ОСОБА_3 . Цей заповіт складено і підписано о 15 год 00 хв вдома у заповідача за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з хворобою та похилим віком ОСОБА_4 . Заповіт містить рукописний текст: «Заповіт прочитано мною голос і приписано мною особисто в присутності нотаріуса. Заповіт відповідає моїй волі», також наявний підпис заповідача. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15, у тексті заповіту зазначено: «Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 15 год 00 хв. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено» (т. 1, а. с. 137).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 7, 129, 156).
ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою:   АДРЕСА_2 , з 2008 року до 2013 року (т. 1, а. с. 130).
Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса звернулися ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 125, 143).
Громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на підставі Договору № 462 від 14 листопада 2012 року була прийнята на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома, на безкоштовній основі КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №1 в Інгулецькому районі». ІНФОРМАЦІЯ_1 соціальне обслуговування припинено у зв`язку зі смертю (т. 1, а. с. 52).
Відповідно до відповіді на адвокатський запит КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» повідомлено, що ОСОБА_4 , 1927 року народження, мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , під «Д» наглядом перебувала з 2011 року у терапевта та невролога з ДЗ: дісциркулярно енцефалопатія 3 ст. Генералізований атеросклероз. Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2 ст. СН 2А. Ризик 4. З 2011 року хвора кожного місяця зверталась за медичною допомогою з метою призначення гіпотензивної терапії. У березні 2011 року з приводу погіршення стану була призначена госпіталізація до терапевтичного відділення, від якого хвора відмовилась. У лютому 2013 року хвора була оглянута на дому неврологом двічі та встановлено ДЗ: ранній відновлювальний період після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу. Помірний парапарез середнього ступіню тяжкості. Повна втрата ходи. Хворій також була призначена госпіталізація до неврологічного відділення, від якої вона відмовилась, лікування проводилось на дому. ІНФОРМАЦІЯ_1 бригадою швидкої допомоги була констатована біологічна смерть (т. 1, а. с. 72).
У т. 1 на а. с. 95-104 наявна копія амбулаторної карти ОСОБА_4 , оригінал в додатках до справи. 
ОСОБА_4 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала (т. 1, а. с. 121, 122).
04 лютого 2013 року та 08 лютого 2013 року ОСОБА_4 оглядала на дому лікар-невролог КДЦК З Криворізька міська лікарня № 11 ДОР ОСОБА_6. (т. 1, а. с. 234).
Відповідно до відповіді КЗ «Криворізька міська лікарня № 11» Дніпропетровської обласної ради», хвора ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні не знаходилась, оглядалась на дому невропатологом ОСОБА_6 04 лютого 2013 року та 08 лютого 2013 року. 04 лютого 2013 року невропатолог (на дому) скарги: на періодичний головний біль, слабкість, зниження пам`яті на поточні події, перепади АТ, здратованість. Хвора мало контактна, внаслідок когнітивних порушень, на питання відповідає неадекватно, в особистій особі, часі, обстановці орієнтується важко, близьких не впізнає. ДХ: ОНМК, нижній парапарез середнього ступеню (04 лютого 2013 року), симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій ( за шкалою MMSE 16б) ГБ 2-3 ст. Потребує постійного стороннього догляду. 08 лютого 2013 року невропатолог (на дому). ДЗ: РВП ОНМК, нижній пара парез середнього ступеню тяжкості, симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій функцій ( за шкалою MMSE 16б) на фоні церебрального атеросклерозу. ГБ 2-3 ст Потребує постійного стороннього догляду (т. 2, а. с. 17-18).
КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №1 в Інгулецькому районі» надано: заяву ОСОБА_4 про прийняття на обслуговування (т. 3, а. с. 23); медичний висновок, в якому наявні примітки про 4 групу рухової активності, частково не здатна до самообслуговування (т. 3, а. с. 24); карту визначення індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні відповідно до якого ОСОБА_4 потребувала надання соціальних побутових послуг у відділенні соціальної допомоги вдома на платній основі (т. 3, а. с. 25-26); договір № 367 про соціальне обслуговування відділенням соціальної допомоги ОСОБА_4 (т. 3, а. с. 27-28); договір № 462 про соціальне обслуговування відділенням соціальної допомоги ОСОБА_4 (т. 3, а. с. 32-33); наказ № 88 від 19 квітня 2012 року про здійснення соціального обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома (т. 3, а. с. 29); заяву ОСОБА_4 про переведення її на безоплатне обслуговування (т. 3, а. с. 30); витяг наказу № 222 від 14 листопада 2012 року про переведення зарахованих громадян на безоплатне соціальне обслуговування у відділенні соціальної допомоги вдома (т. 3, а. с. 31); наказ № 86 від 18 березня 2013 року про припинення соціального обслуговування
(т. 3, а. с. 34).
Відповідно до відповіді КЗ «Криворізька міська лікарня № 11» Дніпропетровської обласної ради» від 07 липня 2017 року ОСОБА_4 не зверталась за лікуванням до КДЦ КЗ «Криворізька міська лікарня № 11» Дніпропетровської обласної ради», викликів лікарів не зареєстровано, амбулаторна карта не заведена (т. 3, а. с. 35, 36).
Відповідно до відповіді КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» від 03 жовтня 2017 року та доданого лікарського свідоцтва про смерть № 532, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від хронічної серцево-судинної недостатності ІІІ ст. (т. 3, а. с. 93, 94).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Предметом позову у цій справі є вимога спадкоємця першої черги за законом (сина спадкодавця ОСОБА_4 ) про визнання недійсним складеного нею заповіту на тій підставі, що в момент його складання заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, який за змістом статті 1233 ЦК України є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок смерті.
У справі, яка переглядається в касаційному порядку, встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_3 - чоловікові ОСОБА_5 , яка працювала соціальним працівником у КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №1 в Інгулецькому районі» та здійснювала догляд за ОСОБА_4 на платній основі. 
В оцінці таких доводів позовної заяви та висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходить із того, що право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). 
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
Втім, згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Одним із випадків укладення правочину (у тому числі заповіту) проти власної волі є укладення його особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин у силу приписів частини першої статті 225 ЦК України може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Правова природа правочинів, укладених дієздатною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, була предметом дослідження у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, у якій зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Підсумовуючи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду констатувала, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 також зазначено, що в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Отже, у справі, яка переглядається, позивач повинен був довести, що ОСОБА_4 на момент складення нею заповіту перебувала у стані, в якому не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, і такий стан, за загальним правилом, повинен підтверджуватися медичною документацією, дослідженою експертним шляхом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
З метою визначення стану, в якому заповідачка перебувала на момент складення заповіту, Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 14 січня 2014 року, призначив посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Обласному комунальному закладу «Гейківська психо-неврологічна лікарня».
Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи до акту № 57 від 06 березня 2014 року, проведеного судово-психіатричною експертною комісією КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня»,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в період часу, що цікавить суд, 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту страждала судинним недоумством і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними. ОСОБА_4 в період часу, що відноситься до 11 лютого 2013 року, згідно рекомендацій лікаря невролога від 04 лютого 2013 року та 08 лютого 2013 року медичні препарати, які пригнічують психічні функції (свідомість, мислення, пам`ять, увага) і тим самим надаючи або позбавляючи здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, не призначались. 
Суд першої інстанції не прийняв даний висновок за належний доказ, зазначивши, що він спростований висновком комісійної судово-медичної експертизи № 61 від 23 березня 2015 року, проведеної КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР».
Апеляційний суд не погодився з даним висновком суду першої інстанції з огляду на те, що питання, поставлені перед експертами в даному експертному дослідженні, не стосувалися визначення того, чи могла спадкодавиця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними. Питання, задані цим експертам: «Чи вірно та своєчасно лікарем невропатологом ОСОБА_6 04 лютого 2013 року та 08 лютого 2013 року був встановлений діагноз: ранній відновлювальний період гострого порушення мозкового кровообігу (судинна деменція), нижній парапарез середнього ступеню, синдром вестибулярної дисфункції, зниження когнітивних функцій (за шкалою ММSE: 16 б.) Гіпертонічна хвороба ІІ-ІІІ ступеню»; «Чи є вказаний діагноз рубрифицированим, об`єктивним та науково обґрунтованим»; «Чи відповідно до методик був проведений тест за шкалою ММSE та чи повинні результати тесту знаходитись в амбулаторній картці»; «Чи можливо встановити деменцію помірного ступеню виразності та встановити 16 балів за шкалою ММSE, провівши всього 10 тестів за таблицею, користуючись короткою шкалою ММSE»; «Яких додаткових діагностичних заходів потребував пацієнт для встановлення вірного діагнозу».
Наступна призначена судом повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, виконана КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», не змогла дати відповідь на головне питання, чи усвідомлювала ОСОБА_4 свої дії та чи могла керувати ними під час складання заповіту в лютому 2013 року. Неможливість дати відповідь експерти пояснили недостатністю, на їх думку, зібраних по справі свідчень та медичної документації.
Призначена іншим складом суду нова повторна посмертна судово-психіатрична експертиза не проведена, у зв`язку з ліквідацію відповідного експертного підрозділу, в установі якій вона була призначена.
Отже, іншого експертного висновку окрім висновку посмертної судово-психіатричної експертизи за актом № 57 від 06 березня 2014 року, проведеної судово-психіатричною експертною комісією КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР, а саме, що спадкодавиця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в період часу, що цікавить суд, 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту страждала судинним недоумством і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, судом не здобуто.
Суд апеляційної інстанції надав оцінку поясненням свідків, зокрема ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які зазначили, що стан ОСОБА_4 погіршився з початку лютого, коли вона перестала впізнавати близьких, була неадекватна, не могла зосередитися.
До показань свідка ОСОБА_5 , яка була соціальним працівником і обслуговувала ОСОБА_4 та на чоловіка якої - відповідача по справі ОСОБА_3 , складено заповіт, апеляційний суд поставився критично, як до заінтересованих осіб.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 57 від 06 березня 2014 року є єдиним належним та допустимим доказом у справі, що безпосередньо встановлює психічний стан спадкодавиці на момент вчинення правочину. Оскільки жодне з наступних експертних досліджень не спростувало встановлений діагноз - судинне недоумство, та категоричний висновок про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій, цей доказ є визначальним для застосування статті 225 ЦК України.
Апеляційний суд правильно застосував комплексний підхід, оцінивши висновок експерта у сукупності з іншими доказами. 
Таким чином, за відсутності інших експертних даних, які б спростовували акт № 57, та враховуючи узгодженість медичних даних із показаннями свідків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 , внаслідок похилого віку (86 років), страждаючи від важких і тривалих хвороб, що впливали на її когнітивні функції, на час складання заповіту 11 лютого 2013 року знаходилася у стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому наявні підстави для визнання цього заповіту недійсним відповідно до статті 225 ЦК України. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не взяв до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду апеляційної інстанції, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведеній постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15, хоча й містять посилання на неврахування апеляційним судом висновків суду касаційної інстанції, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц; постановах Верховного Суду від: 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, 12 травня 2021 року у справі № 820/2257/17, проте, по суті, зводяться до незгоди третьої особи зі здійсненою судом оцінкою наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, експертних висновків.
Втім, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів і, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявниця.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргуприватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник