ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 р.	Справа № 576/3091/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Усенко Л.М., м. Глухів, повний текст складено 06.01.26 року по справі № 576/3091/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати незаконною та скасувати постанову № 3152 від 17.10.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 ;
- закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність винесеної відповідачем постанови № 3152 від 17.10.2025 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 17000 грн, оскільки відповідачем не видавалось позивачу направлення на проходження ВЛК, а тому у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною 3 статті 210 КУпАП.
Повідомив, що Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 12 лютого 2025 року № 4235-IX (далі – Закон № 4235-IX), встановлено обов`язок громадянина самостійно звернутись до ТЦК з метою отримання направлення на ВЛК, проте, Закон № 4235-IX не вимагає від людини самостійно проходити медичний огляд без направлення; не визначено і процедури (усно, письмово) такого проходження, місця або форми звернення, способу фіксації звернення, механізму відмови у видачі направлення, обов`язку ТЦК реєструвати такі звернення. Відтак, будь-яке покарання без чіткої процедури є свавільним та порушує приписи статті 19 Конституції України.
Серед іншого, звернув увагу, що медичне обстеження позивача вже відбулось, що підтверджується довідкою ВЛК № 2025-1105-1508-3441 від 05.11.2025, тобто, зазначений у спірній постанові обов`язок – виконаний.
Просив врахувати, що відповідачем допущено численні порушення процедури розгляду справи, зокрема, не вручено ОСОБА_1 повістку, примусово доставлено останнього до РТЦК, протокол складено без роз`яснення прав, а також не надано його копію, можливості ознайомитись із доказами та надати пояснення, що є самостійною підставою для скасування спірної постанови.
Також, всупереч приписів статті 268 КУпАП постанову № 3152 від 17.10.2025 винесено за відсутності позивача, який у цей період знаходився на стаціонарному лікуванні.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області у справі № 576/3091/25 від 06.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06.01.2026 у справі № 576/3091/25 та прийняти нове рішення, яким визнати незаконною та скасувати постанову № 3152 від 17.10.2025, закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність у діях позивача будь-яких ознак протиправності, так як Закон № 4235-IX покладає на особу обов`язок самостійно звернутись до ТЦК для отримання направлення, у той час, як ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за не проходження ВЛК.
Крім того, оскаржувана постанова не відповідає приписам статті 283 КУпАП, зокрема, не містить опису обставин, встановлених при розгляді справи, посилання на конкретну норму закону, яку порушено, чітке формулювання діяння, що утворює склад правопорушення, що є самостійною підставою для її скасування.
На переконання апелянта, суд першої інстанції не мав права переформульовувати склад адміністративного правопорушення із «непроходження ВЛК» на «незвернення до ТЦК», чим вийшов за межі своїх повноважень та порушив принцип презумпції невинуватості.
Також зазначив, що судом першої інстанції протиправно проігноровано, що розгляд справи здійснювався за відсутності позивача, який знаходився на стаціонарному лікуванні, що призвело до порушення його права на захист.
До того ж, протокол про адміністративне правопорушення складено неуповноваженою особою, а тому такий документ не може вважатись належним та допустимим доказом.
Інші доводи аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце його проведення були повідомлені заздалегідь та належним чином шляхом направлення повісток та повідомлення про виклик у судове засідання.
02.03.2026 від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі апелянта.
Відповідно до частини 3 статті 268 та частини 2 статті 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, зареєстрований у м. Глухові, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 (Глухів), 16.03.1994 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а. с. 11, 44-46).
02.10.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 (Глухів) на підставі статті 259 КУпАП звернувся до начальника відділу поліції № 1 (м. Глухів) щодо доставлення ОСОБА_1 як громадянина, який вчинив адміністративне правопорушення, для складення відповідного протоколу (а. с. 57), що було виконано 10.10.2025 (а.с. 47).
10.10.2025 уповноважена особа офіцер ІНФОРМАЦІЯ_3 у присутності ОСОБА_1 склав протокол № 3152 про адміністративне правопорушення, та зазначив, що ОСОБА_1 , як такий, що військово-лікарською комісією від 16.03.1994 був визнаний обмежено придатним до військової служби до 05.06.2025 не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби як особа, що була визнана обмежено придатною до військової служби до набрання чинності Законом України № 4235-ІХ від 12.02.2025 (дата набрання чинності 15.02.2025) (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), чим порушив пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», оскільки ОСОБА_1 в особливий період вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП (40-41).
Під час складення протоколу ОСОБА_1 роз`яснені зміст статті 63 Конституції України, а також права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, повідомлено про розгляд справи о 10-00 год 17.10.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 скористався своїм правом надати письмові пояснення, особисто зазначивши у відповідній графі протоколу: «Не знав, що потрібно пройти ВЛК», та отримав копію протоколу про адміністративне правопорушення.
Також 10.10.2025 ОСОБА_1 направлений до КНП «Глухівська міська лікарня» для проходження ВЛК (а. с. 37).
Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (призначений на посаду наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 06.01.2025) від 17.10.2025 № 3152 установлено, що 10.10.2025 о 07 год. 34 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 як такий, що військово-лікарською комісією від 16.03.1994 був визнаний обмежено придатним до військової служби до 05.06.2025 не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби як особа, яка була визнана обмежено придатною до військової служби до набрання чинності Законом України № 4235-ІХ від 12.02.2025 (дата набрання чинності 15.02.2025) (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), чим порушив пункт 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист». ОСОБА_1 в особливий період вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Цією ж постановою на позивача накладено штраф у сумі 17 000 грн (а. с. 6).
З постанови не вбачається, що позивач був присутній під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Доказів її направлення позивачу суду не надано.
Разом із цим, позивач стверджує, що отримав копію оскаржуваної постанови поштою 12.11.2025, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення (а. с. 7).
05.11.2025 позивач пройшов ВЛК та визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Є непридатним до служби у підрозділах спеціального призначення, десантно-штурмових військах, морській піхоті, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах (а. с. 8, 9).
З 13.10.2025 по 24.10.2025 ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у КНП «Глухівська міська лікарня» (а. с. 12, 17).
Не погодившись із винесеною суб`єктом владних повноважень постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки ОСОБА_1 , будучи громадянином України чоловічої статі віком від 25 до 60 років, який був визнаний обмежено придатним до військової служби у воєнний час, був зобов`язаний до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби, самостійно ініціювавши проходження ВЛК шляхом звернення до ТЦК або звернення через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста, однак таких дій не вчинив, що є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист».
Суд не вбачав порушень процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, так як ОСОБА_1 був присутнім під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, власноруч написав письмове пояснення, отримав копію протоколу, був ознайомлений з відповідними правами та обов`язками, часом і місцем розгляду справи.
За висновком суду, матеріали справи не містять жодних доказів звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, подання чи заявлення клопотання про залучення адвоката. Не клопотав позивач і про відкладення розгляду справи через перебування з 13.10.2025 на стаціонарному лікуванні.
Також судом враховано, що правопорушення було виявлене відповідачем щонайменше 02.10.2025, коли було направлене звернення до відділу поліції щодо доставлення ОСОБА_1 для складення протоколу про адміністративне правопорушення, а тому визначений статтею 38 КУпАП строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності не завершився станом на день розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі – Закон № 3543-XII), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Так, 24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні №2102-ІХ», яким затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.
Відповідно до статті 2 Закону № 3543-XII, правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Статтею 22 Закону № 3543-XII визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
На виконання положень частини 3 статті 22 Закону № 3543-XII, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Крім того, нормами абзацу 3 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII зі змінами (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
При цьому, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подальшої мобілізації громадян України встановлено Законом № 3543-XII, частиною 1 статті 4 якого передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Так, пунктами 68, 80 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560), передбачений порядок медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Обов`язок проходити медичний огляд також визначений абзацом 4 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
Аналіз вищенаведених норм дає можливість дійти висновку, що положеннями вищевказаних нормативно-правових актів встановлено обов`язок військовозобов`язаних громадян України проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби, а відмова від проходження медичного огляду ВЛК суперечить чинному законодавству. Проходження медичного огляду ВЛК є обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.
Так, колегія суддів вказує на те, що 04.05.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX від 21.03.2024.
Зміни були внесені, зокрема, до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., № 38, ст. 324 із наступними змінами), а саме до статей 14 та 26. Внаслідок таких змін поняття «обмежена придатність» для визначення придатності особи до військової служби, виключене.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» №4235-ІХ від 12.02.2025 установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Тобто, оскільки таке поняття як «обмежена придатність» виключене з Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», законодавець передбачив обов`язок громадян, які належали до категорії з «обмеженою придатністю», пройти повторний медичний огляд у строк до 5 червня 2025 року для визначення придатності до військової служби з урахуванням внесення змін до законодавства.
При цьому, неухильне дотримання кожним законів України передбачено статтею 68 Конституції України.
Як вбачається зі змісту постанови № 3152 від 17.10.2025, 10 жовтня 2025 року о 7 год 34 хв в ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 1975 року народження, до 05.06.2025 не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби, як особа, яка була визнана обмежено придатним до військової служби до набрання чинності Законом № 4235-IX (15.02.2025), чим порушив пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4235-IX, згідно з яким громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. 
Так, статтею 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Відповідно до частини 3 статті 210 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності врегульовано КУпАП.
Згідно зі статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно зі статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно зі статтею 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Як визначено статтею 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, з часу набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX від 21.03.2024, в редакції Закону № 4235-ІХ від 12.02.2025, тобто, з 05.05.2024 по 05.06.2025, повторно медичний огляд позивач не проходив.
Відомостей про те, що позивач є особою з інвалідністю, що виключало б його обов`язок в частині виконання вимог щодо проходження повторного медичного огляду до 05.06.2025, матеріали справи не містять.
Отже, на позивача, як на особу, визнану обмежено придатною до військової служби до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX від 21.03.2024, в редакції Закону № 4235-ІХ від 12.02.2025, покладався обов`язок пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби в строк до 05.06.2025 шляхом самостійного звернення до ТЦК та СП або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста для отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач самостійно не вжив заходів щодо отримання направлення на ВЛК для походження повторного медичного огляду до 05.06.2025 і такий огляд не проходив, відповідно в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 210 КУпАП.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача про відсутність письмового повідомлення останнього про дату й час розгляду справи, оскільки, згідно з наданою відповідачем копією протоколу про адміністративне правопорушення № 3152 від 10.10.2025, ОСОБА_1 був присутній при його складанні, позивачу роз`яснено положення статті 63 Конституції України, статті 268 КУпАП та повідомлено, що розгляд справи відбудеться о 10 год 00 хв 17 жовтня 2025 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується власноручним підписом позивача. Тобто, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Також, позивач надав письмові пояснення у протоколі, зазначивши про те, що не знав про необхідність проходження ВЛК. 
Безпідставними є і доводи апелянта про складення постанови неуповноваженою особою, так як у розумінні пункту 12 Положення № 154, саме керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки уповноважено розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення, що і мало місце у спірних правовідносинах.
Матеріали справи не містять доказів подання позивачем клопотань про залучення захисника до участі у справі про адміністративне правопорушення чи відкладення розгляду справи, призначеної 17.10.2025 у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні, що спростовує твердження апелянта про порушення його права на захист.
До того ж, колегія суддів зазначає, що амбулаторне лікування не свідчить про об`єктивну неможливість позивача самостійно прибути за викликом та не звільняє від виконання обов`язків, покладених законом.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах № 560/3070/19 від 12.02.2020, № 520/17941/2020 від 27.08.2021, № 140/9165/23 від 13.02.2024, № 560/12531/24 від 25.09.2025, амбулаторне лікування полягає в лікувально-профілактичних діях, які надаються особі в амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар) та/або вдома. Перебування на амбулаторному лікуванні не є об`єктивно непереборною обставиною, оскільки залежить виключно від волевиявлення самого позивача.
Також колегія суддів вказує на те, що згідно з Законом № 4235-ІХ у позивача існувала можливість звернення до ТЦК та СП через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста для отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач самостійно не вжив заходів щодо отримання направлення на ВЛК для походження повторного медичного огляду до 05.06.2025 і такий огляд не проходив, а після завершення лікування до ТЦК та СП не з`явився та не повідомив ТЦК та СП про неможливість такого звернення у визначений законом строк, то відповідно в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 210 КУпАП.
Доводи позивача про те, що на момент винесення оскаржуваної постанови спливли строки притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Згідно з частиною 9 статті 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Як встановлено з матеріалів справи, вчинення позивачем правопорушення було виявлено 10.10.2025, що підтверджується протоколом № 3152 від 10.10.2025 та вже 17.10.2025 спірною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 КУпАП, тобто протягом трьох місяців з дня виявлення правопорушення та не пізніше одного року з дня його вчинення.
Отже, з урахуванням зазначених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що адміністративне стягнення на позивача було накладено у строк, передбачений частиною 9 статті 38 КУпАП.
Стосовно посилань позивача на нібито незаконне затримання під час його доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту його неправомірного затримання.
При цьому, предметом спору у даній справі є постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн за правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП, а не дії посадових осіб щодо затримання позивача під час його доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, тому підстави для її скасування відсутні. 
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З огляду на прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та вимог апеляційної скарги, підстави для розподілу витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до статті 139 КАС України - відсутні.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06.01.2026 по справі № 576/3091/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко