ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 555/588/25
провадження № 22-ц/818/883/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», в особі представника Ланового Євгена Миколайовича на рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 08 вересня 2025 року, постановлене суддею Щепелевою Г.В.,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» (колишня назва ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПІНГ-ПОНГ") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 06.04.2020 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» Квашиним О.Ю. було подано Заявку на отримання кредиту № 1713465.Таким чином, відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 1713465 від 06.04.2020 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок в сумі 7 000 грн. 09.10.2020 згідно умов договору факторингу №-3/10 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №1713465 від 06.04.2020 на користь ТОВ «Діджі Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджі фінанс» набуло право вимоги до відповідача. 24.01.2022 між ТОВ «Діджі фінанс» та ТОВ «ФК «Солвентіс» (колишня назва ТОВ «ФК « Пінг-Понг») укладено договір факторингу №1/15, відповідно до вимог якого та згідно додатку №1 до договору, набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 . Сума боргу відповідача становить 24850,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 7000 грн.; заборгованість за відсотками 15751 грн.; заборгованість за комісією 2100 грн. Також, просить відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Рішенням Слобідського районного суду м.Харкова від 08 вересня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10150,00 грн. , витрати по сплаті судового збору у розмірі 989,43 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2450,40 грн., всього на суму 13 589 (тринадцять тисяч п?ятсот вісімдесят дев?ять) грн. 83 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 кредитного договору. У пункті 2.2.3. Кредитного договору зазначено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом Позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4, якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли визначена в п.1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору (за умовами акцій, програм лояльності, тощо). Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання Позичальником умов цього Договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти з дня наступного за днем визначеним п.1.4 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинено Товариством в односторонньому порядку. При цьому Сторони погодили, що після зупинення Товариством в односторонньому порядку нарахування процентів Товариство вправі в будь-який момент без погодження з Позичальником відновити нарахування таких процентів до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань за договором або до моменту припинення нарахування процентів за рішенням Товариства. Зазначає, що на відміну від продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах з денною процентною ставкою 3,00 відсотків не передбачало вчинення від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами. Як вбачається з відомості про щоденні нарахування та погашення за період з 07.04.2020 по 21.04.2020 проценти за користування кредитом становили 3,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом – 210,00 грн на день, а з 22.04.2020 по 20.06.2020 проценти за користування кредитом становили 3,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, відповідно до пункту 2.2.3. Договору про споживче кредитування, в розмірі 210,00 грн. Нарахування процентів за стандартною ставкою (3,00 % від суми залишку кредиту за кожен день користування) у порядку, встановленому пунктами 1.6, 2.2.3 Договору у період з 31.10.2020 по 20.06.2020, здійснювалося за правилами, встановленими частиною першою статті 1048 ЦК України та в межах строку кредитування, з урахуванням пролонгації на строк, що не перевищує 60 днів. Зазначені обставини свідчать про те, що умовами Кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку договору, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Відповідачем чи його представником не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості. Крім того, зазначає, що можливість нарахування комісії за надання кредиту прямо встановлена законодавством, чинним на момент укладення договору з відповідачем, підстав для відмови у її стягненні у суду першої інстанції не було. Повідомляє, що судові витрати Апелянта складаються зі сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Посилання апелянта на автоматичну пролонгацію є безпідставним, оскільки договір не передбачає автоматичного продовження строку кредитування без волевиявлення сторін. Суд першої інстанції правильно зазначив, що факт продовження дії договору має бути підтверджений відповідними доказами (електронними повідомленнями, платіжними документами, квитанціями про сплату комісії тощо), яких у матеріалах справи немає. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк дії кредитного договору закінчився 21.04.2020, а нарахування процентів після цієї дати є безпідставним. Сам факт існування технічної можливості пролонгації через особистий кабінет не є доказом того, що така пролонгація відбулася. Без надання підтвердження з боку відповідача про акцепт пропозиції на продовження договору, відсутні правові підстави вважати, що кредитний договір діяв після 21.04.2020 р. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував правові висновки та дійшов правильного висновку, що комісія у розмірі 2100 грн єнікчемною, а отже, не підлягає стягненню.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача за відсотками нараховувалася поза межами строку дії укладеного договору. Крім того, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 344/3078/23 (провадження № 61-15548св23) щодо оцінки правомірності встановлення у кредитному договорі умови про щомісячну плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) відмовив у стягненні пені.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.04.2020 відповідач на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» створив та заповнив анкету-заяву на кредит № 1713465, в якій зазначив свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону та електронної адреси, паспортні дані, домашню адресу, освіту, місце роботи та щомісячні доходи. Анкета-заява на кредит також містить інформацію про процес оформлення та розгляду заяви, зокрема про такі дії: заповнення заяви, автоматичну перевірку, перевірку у базі кредитних історій, скоринг, перевірку у базі кредитних історій, обробку, підписання договору .
06.04.2020 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , що не заперечувалося відповідачем, укладено кредитний договір № 1713465.
Згідно з пунктом 1.1. вказаного кредитного договору позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений пунктом 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній в пункті 1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4. цього договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі та на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору, сума кредиту становить 7000,00 грн. у валюті: українські гривні.
Згідно з пунктами 1.3., 1.4. вказаного договору, кредит надається строком на 15 днів з 06.04.2020. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 21.04.2020.
Відповідно до пункту 1.5. договору, загальні витрати позичальника за кредитом складає 5250,00 грн. в грошовому виразі та 1,825 % річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у пунктами 1.5-1.5.2. Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту 12250,00 грн.
Пунктом 1.5.2. кредитного договору встановлено, що проценти за користування кредитом: 3150 грн., які нараховуються за ставкою 3,00 % відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно з пунктом 1.6. кредитного договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до пункту 2.1. договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок платіжної картки.
Згідно з пунктом 2.3.1 кредитного договору, позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом, позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.
Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник починаючи з дня наступного за останнім днем строку кредитування з урахуванням пролонгації та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування за наявності вимоги Кредитодавця зобов`язаний сплатити на користь кредитодавця пеню у розмірі 0.00% від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50% від суми кредиту одержаного позичальником за цим договором. 
Відповідно до пункту 6.1. договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті Товариства.
Згідно пункту 6.3. договору приймаючи пропозицію Товариства про укладання цього кредитного договору відповідачка підтвердив, що вона ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.
Разом з кредитним договором № 1713465 від 06.04.2020, сторони погодили графік розрахунків, відповідно до якого: сума кредиту 7000,00 грн., комісія за надання кредиту 2100,00 грн., проценти 3150,00 грн., а разом 12250,00 грн., мають бути сплачені до 21.04.2020.
06.04.2020 ТОВ «Мілоан» на картку ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 перераховані грошові кошти у розмірі 7000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №17701698 від 06.04.2020.
09.10.2020 згідно умов договору факторингу №-3/10 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №1713465 від 06.04.2020 на користь ТОВ «Діджі Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджі фінанс» набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №1713465 від 06.04.2020. 
24.01.2022 між ТОВ «Діджі фінанс» та ТОВ «ФК «Солвентіс» (колишня назва ТОВ «ФК «Пінг- Понг») укладено договір факторингу №1/15, відповідно до якого та згідно додатку №1 до договору, позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1713465 від 06.04.2020.
Відповідно до розрахунку, складеного ТОВ «Мілоан» станом на 20.06.2020, у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № 1713465 від 06.04.2020, сума заборгованості: за тілом 7000,00 грн., комісія за надання кредиту 2100,00 грн., по відсоткам 15750,00 грн., а всього 24850,00 грн.
27.09.2023 адвокат Білецький Б.М., в інтересах ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», на адресу відповідача направив досудову вимогу з рекомендацією сплатити заборгованість на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за кредитним договором № 1713465 від 06.04.2020.
Згідно із рішенням №1778 від 01.07.2025 змінено назву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС».
На час розгляду справи судом, відповідачем не надано доказів, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
На підставі частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
У наданих позивачем документах міститься відмітка про те, що підпис позичальника накладений в електронному вигляді шляхом одноразового ідентифікатора.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
У статті 11 цього Закону передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Проелектронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття12 вказаного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частинами 1 і 2 статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
За змістом частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд першої інстанції, встановивши обставини справи та оцінивши надані учасниками справи докази, прийшов до висновку про те, що відповідач, як позичальник, отримав у ТОВ «Мілоан» кредитні кошти та не повернув їх у визначені договором строки разом із нарахованими відсотками, отже має непогашену заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн. та відсотками нарахованими за 15 днів користування кредитом в сумі 3150 грн. і кредитна заборгованість в сумі 10150 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Солвентіс» про стягнення 12600 грн відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт продовження строку кредитування та обґрунтованого розрахунку нарахованих відсотків в зазначеній сумі за період кредитування з врахуванням умов Кредитного договору.
Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази повного або часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.
Відповідно до припису абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.
Доводи позивача про те, що в даному випадку відбулася автоматична пролонгація строку кредитування визначеного договором, є помилковими, оскільки пунктами 2.3.1, 2.3.2, 2.5 кредитного договору чітко передбачено можливість пролонгації договору лише за умови здійснення позичальником певних дій, зокрема, сплати комісії за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.
Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач вносив платежі на погашення кредиту. Доказів на укладення додаткової угоди про пролонгацію строку кредитування представником позивача не надано.
Стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження 14-360цс19).
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що вимога позивача про стягнення із ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 12600 грн, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування (22.04.2020), є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає, як це вірно зазначив суд першої інстанції.
Щодо вимог про стягнення комісії за надання кредиту, судова колегія зазначає наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частини першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
За пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касовеобслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку, що оскільки встановлення такої плати (без конкретизації, які саме послуги кредитор надає за плату) суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», тому положення договору про сплату позичальником комісії є нікчемними (див. пункт 31.33 постанови ВП ВС від 13липня 2022року у справі №496/3134/19), а відтак нарахування кредитором комісії в розмірі 2100,00 грн є безпідставним та не можуть враховуватися при визначенні розміру заборгованості.
Апеляційна скарга не містить незгоди апелянта з визначеними судом першої інстанції судовими витратами, отже суд апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не переглядає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», в особі представника Ланового Євгена Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 08 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:       Н.П. Пилипчук      
Судді:        О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна