ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 927/192/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О. В.,
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,
та представників:
прокурора - Томчук М. О.,
позивача - не з`явився, 
відповідача - не з`явився,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог 
щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 
та рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.06.2024
у справі № 927/192/24
за позовом заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Ніжинське лісове господарство" (нині філія "Північний лісовий офіс") 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Благодійна організація "Благодійний фонд молодіжної ініціативи "Надія"
про зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
Заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду із позовом про зобов`язання Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Ніжинське лісове господарство" (нині філія "Північний лісовий офіс" (див. ухвалу Верховного Суду від 31.03.2026) (далі - ДСГП "Ліси України"; відповідач) привести частину земельної ділянки з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263, розташовану в 171 кварталі 16 виділу Прилуцького лісництва філії "Ніжинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" в первинний стан шляхом знесення двоповерхової дерев`яної споруди площею в основі 0,0129 га, тимчасових споруд та дерев`яної огорожі на земельній ділянці з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263 у 171 кварталі 16 виділу на загальній площі 0,5445 га. 
На обґрунтування позовних вимог Прокурор посилається на те, що будівництво невідомою особою, без дозвільних документів, двоповерхової дерев`яної споруди на земельній ділянці лісового фонду у межах прибережної захисної смуги суперечить вимогам законодавства, порушує встановлений чинним законодавством України правовий режим її використання, а також принципи земельного законодавства. Саме ДСГП "Ліси України" в особі філії "Ніжинське лісове господарство" (нині філія "Північний лісовий офіс") як постійний землекористувач має привести частину земельної ділянки в первинний стан. 
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.06.2024 (суддя - А. С. Сидоренко), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 (головуючий суддя - Г. П. Коробенко, судді - К. В. Тарасенко, А. І. Тищенко), позов залишено без задоволення. 
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263 площею 11,0607 га з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства: власник - держава в особі Чернігівської обласної державної адміністрації; право постійного користування надано ДСГП "Ліси України".
В межах вказаної земельної ділянки знаходиться квартал 171 виділ 16 Ладанського лісництва філії "Ніжинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України".
Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 7414182200:04:000:0002 площею 18,8712 га з цільовим призначенням "для рибогосподарських потреб", яка перебуває в оренді СТОВ "Продресурс" на підставі договору оренди від 29.10.2003. Фактично прибережна захисна смуга водного об`єкта - ставка проходить по земельній ділянці лісового фонду з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263. 
З матеріалів перевірки Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та матеріалів кримінального провадження № 42021272210000077 убачається, що було виявлено самовільне зайняття невстановленою особою частини земельної ділянки з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263, а саме: в кварталі 171 виділу 16, розташованої на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області (колишня Дідовецька сільська рада Прилуцького району).
29.07.2021 за даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021272210000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 1971 КК України. На даний час досудове розслідування не закінчено. Особи, які вчинили вказане кримінальне правопорушення, не встановлені. 
У кримінальному провадженні 24.02.2023 було проведено огляд місця події - частини земельної ділянки з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263, а саме: кварталу 171 виділу 16 Ладанського лісництва філії "Ніжинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", за участю державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області, інженера - землевпорядника КП "Прилуцьке МБТІ", інженера - проектувальника та інженера лісового господарства філії "Ніжинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України". Під час огляду установлено, що частина вищевказаної земельної ділянки лісового фонду площею 0,5445 га огороджена дерев`яним парканом, по боках від якого маються яри до водного об`єкта, які унеможливлюють прохід на загороджену територію та доступ до берегової лінії водного об`єкта. При цьому фактично у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта (ставка - кадастровий номер 7414182200:04:000:0002) побудована двоповерхова дерев`яна будівля із оциліндрованого дерев`яного брусу загальною площею в основі 62,27 кв.м, на земельній ділянці площею 0,0129 га під будинком, а також три тимчасові споруди. Розмір самовільно зайнятої прибережної захисної смуги на якій знаходиться будинок та тимчасові споруди становить 0,1851 га
Судами попередніх інстанцій також встановлено таке: 
- згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263 з цільовим призначенням "для ведення лісового господарства" є Чернігівська обласна державна адміністрація, а постійним лісокористувачем ДСГП "Ліси України";
- відповідно до Таксаційного опису проєкту організації та розвитку лісового господарства ДП "Прилуцький лісгосп", зокрема, кварталу 171 у виділі 16 на земельній ділянці лісового призначення маються нерівномірні різновікові лісові насадження. Інформація про будь-які споруди у вказаному кварталі відсутня. Матеріали лісовпорядкування датовані 2012 роком;
- згідно з листом філії "Ніжинське лісове господарство" від 15.02.2023 у кримінальному провадженні № 42021272210000077 підприємством не надавався дозвіл на здійснення будівництва об`єкта нерухомості на території земель державного лісового фонду; 
- відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 27.09.2021 № 545 правонаступником прав та обов`язків ДП "Прилуцьке лісове господарство" є Державне підприємство "Ніжинське лісове господарство"; 
- на підставі п. 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 862 "Про припинення Держаного підприємства "Ніжинське лісове господарство" та затвердження складу комісії з припинення" ДСГП "Ліси України" є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства "Ніжинське лісове господарство";
- за даними філії "Ніжинське лісове господарство" від 13.10.2023, спорудження будівель на земельній ділянці лісогосподарського призначення з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263 не погоджувалось з постійним лісокористувачами ДП "Прилуцький лісгосп", ДП "Ніжинський лісгосп", а також із філією "Ніжинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", дозволи на будівництво будинку та тимчасових споруд на вищевказаній земельній ділянці лісового фонду не надавалися; 
- згідно з листом від 09.11.2023 Прилуцької районної державної адміністрації, на об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263, містобудівна документація не розроблялася, містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва та будівельний паспорт не видавалися; 
- листом від 09.11.2023 Сухополов`янська сільська рада Прилуцького району повідомила, що запитів (заяв) від фізичних осіб (суб`єктів господарювання) щодо надання дозволу на будівельні роботи по об`єкту нерухомого майна, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту, містобудівні умови, документи на прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майни, присвоєння поштової адреси за межами населеного пункту с. Дідівці Сухополов`янської ОТГ на земельній ділянці з кадастровим номером 7424182200:04:000:0263 за межами населеного пункту с. Дідівці, до органів місцевого самоврядування не надходили. 
Предметом цього спору є зобов`язання відповідача привести частину земельної ділянки в первинний стан шляхом знесення двоповерхової дерев`яної споруди, тимчасових споруд та дерев`яної огорожі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що нормами чинного законодавства визначено осіб, які несуть відповідальність за здійснене самочинне будівництво. Разом з тим відповідач не є власником спірної будівлі, а також особою, яка її побудувала, а тому Прокурором пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Чернігівська обласна прокуратура звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладених у постановах від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 20.09.2018 у справі № 909/495/17, від 20.12.2018 у справі № 924/12/18, від 07.06.2019 у справі № 914/1960/17, від 09.12.2019 у справі № 906/1338/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 24.02.2021 у справі № 906/366/20, від 30.11.2021 № 926/2174/20, від 26.05.2022 № 922/2317/21, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.
Зазначаючи п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду у правовідносинах у випадку незаконної забудови земель лісового фонду, які перебували у постійному користування суб`єктів лісогосподарської діяльності, у випадку заперечення факту такої забудови постійним користувачем та невстановлення особи, яка здійснила таку забудову.
Посилається у касаційній скарзі на таке: судами попередніх інстанцій порушено ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 316 - 317, 319, 415 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст.ст. 16, 19, 106 Лісового кодексу України (далі - ЛК України); ст.ст. 7, 13, 43, 73 - 74, 76 - 80, 86, 91, 236 ГПК України; залишено поза увагою доводи Прокурора щодо безпідставності застосування ч. 4 ст. 376 ЦК України до спірних правовідносин; з огляду на ч. 2 ст. 106 ЛК України, ч. 1 ст. 96 ЗК України приведення земельних ділянок лісового фонду у попередній стан має здійснюватися саме землекористувачем, яким у цьому випадку є ДСГП "Ліси України".
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою Прокурора з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 19.02.2025.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що ухвалено відповідно до ст. 236 ГПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 23.02.2026 поновлено провадження у справі, яке зупинялося згідно з ухвалою від 17.03.2026 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21.
У зв`язку із відпусткою судді Краснова Є. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для її розгляду призначено колегію суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н. О., Случ О. В.
У справі оголошувалась перерва з 31.03.2026 до 14.04.2026.
14.04.2026 до Верховного Суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких остання просила врахувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 при перегляді цієї справи.
Філія "Північний лісовий офіс" звернулася до Верховного Суду із заявою про розгляд справи 14.04.2026 без її участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень (п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Нормами ч. 1 ст. 2 ГПК України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частиною 1 ст. 45 ГПК України унормовано, що сторонами у судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи.
За загальним правилом, позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. постанови Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).
Водночас за усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, від 18.12.2024 у справі № 907/825/22). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).
За змістом ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). 
За змістом ст. 84 ЗК (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Самостійною категорією земель за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення (п. "е" ч. 1 ст. 19 ЗК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 ЛК України).
Верховний Суд у постанові від 23.01.2025 у справі № 920/298/23 виснував, що ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері.
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (ст. 5 ЛК, ст. 55 ЗК).
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках (ч. 2 ст. 55 ЗК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 зазначила, що оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду.
Законодавець у ст. 92 ЗК України закріпив норму, відповідно до якої право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Обов`язки землекористувачів регулює ст. 96 ЗК України. Так, за ч. 1 цієї статті землекористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ч. 1 ст. 57 ЗК України, ч. 1 ст. 17 ЛК України). 
Права та обов`язки постійних лісокористувачів регулює ст. 19 ЛК України. Так, постійні лісокористувачі мають: 1) право самостійно господарювати в лісах; 2) виключне право на заготівлю деревини; 3) право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; 4) право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; 5) право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства; 6) право встановлювати ліміти на використання лісових ресурсів під час здійснення побічних лісових користувань у лісах на землях усіх категорій, якщо сумарна площа лісових ділянок таких лісокористувачів до 100 гектарів, крім територій природно-заповідного фонду та земель іншого природоохоронного призначення.
При цьому постійні лісокористувачі зобов`язані: 1) забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 2) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 3) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 4) вести первинний облік лісів; 5) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 6) забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; 8) забезпечувати безперешкодний доступ до об`єктів електромереж, інших інженерних споруд, які проходять через лісову ділянку, для їх обслуговування. Законом можуть бути передбачені й інші права та обов`язки постійних лісокористувачів. 
Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 у справі № 925/382/17 зазначив, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
За п. 5.9 ст. 5 Статуту ДСГП "Ліси України" останнє здійснює володіння, користування землею та іншими природніми ресурсами відповідно до мети своєї діяльності згідно із законодавством. Підприємство зобов`язується дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель. 
На законодавчому рівні самочинне будівництво регулює, зокрема, ст. 376 ЦК України. Так, відповідно до ч.ч. 1-4 цієї статті житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Законом встановлено, що власник земельної ділянки, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Здійснюючи аналіз наведених вище норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 дійшла висновку, що: "негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц)".
Встановивши, що спірне майно є самочинним, господарські суди попередніх інстанцій не здійснили аналізу наведених вище норм матеріального права, не врахували цільове призначення спірної земельної ділянки, на якій знаходиться відповідне майно, на підставі наявних у матеріалах справи документів, в повному обсязі, не встановили на якому правовому титулі вона (земельна ділянка) перебувала/перебуває у відповідача, а також його прав і обов`язків щодо цієї земельної ділянки з урахуванням положень установчих документів і вимог законодавства; не перевірили на кого покладається обов`язок щодо знесення самочинного майна у разі невстановлення особи, яка таке будівництво здійснила на земельній ділянці лісового фонду (як зазначає Прокурор) з урахуванням вимог чинного законодавства. Суди попередніх інстанцій у повному обсязі не перевірили доводів Прокурора про те, що саме бездіяльність відповідача, яка проявилась у неналежному забезпеченні контролю за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням, мала наслідком незаконну забудову земель державного лісового фонду у межах прибережної захисної смуги і, що саме у останнього наявний відповідний обов`язок щодо знесення самочинного будівництва у такому випадку. Колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій в повному обсязі не виконали свого обов`язку щодо встановлення належності відповідачів у цій справі, про необхідність встановлення чого неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, і фактично самоусунулись від розгляду спору по суті, що недопустимо.
Згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Зважаючи на викладене та доводи касаційної скарги, які знайшли своє часткове підтвердження, висновок господарських судів про відсутність підстав для задоволення позову є передчасним.
Водночас, колегія суддів зазначає, що підстав для формування правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у наведеному випадку немає. Проте, оскільки допущені попередніми судовими інстанціями порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (ст. 300 ГПК України), то оскаржені судові рішення у справі, які не відповідають положенням ст.ст. 86, 236 ГПК України, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
При новому розгляді справи необхідно врахувати викладене вище, для правильного вирішення спору більш ретельно на підставі наявних у матеріалах справи документів повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, надати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, Прокурора і в залежності від встановленого та вимог закону, з урахуванням зауважень викладених в цій постанові, постановити законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 236 - 238 ГПК України.
З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням ст. 129 ГПК України, розподіл судового збору за подання касаційної скарги, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.06.2024 у справі № 927/192/24 скасувати.
Справу № 927/192/24 направити на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.