Справа № 202/8616/25
Провадження № 2/202/950/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого - судді Мариніна О.В.
за участю секретаря судового засідання – Пєшкічевої А.Ю.
представника позивача ОСОБА_1 
позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , третя особа Дніпровська міська рада, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- 
ВСТАНОВИВ:
Позивачі звернулися до суду до відповідача з позовом, який обґрунтували тим, що ОСОБА_3 з липня 1981 року є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в яку заселились вона та члени її родини - діти: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишній чоловік - ОСОБА_4 . До 2022 року відповідач користувався квартирою, періодично мешкав як особа, що в ній зареєстрована, однак з літа 2022 року і до теперішнього часу відповідач у квартирі не проживає, обов?язки наймача квартири не виконує, не приймає участі у поточних та капітальних ремонтах, не сплачує жодних витрат на оплату житлово - комунальних послуг, особистих речей в квартирі не зберігає і взагалі квартирою він не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право на вільне розпорядження і користування належним майном, позивачка позбавлена можливості розпоряджатися ним, в тому числі реалізувати своє право на приватизацію квартири, яке передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку із чим звернулися до суду.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначив, що відповідач є колишнім чоловіком позивачки, з літа 2022 року і до теперішнього часу відповідач у квартирі не проживає, обов?язки наймача квартири не виконує, не приймає участі у поточних та капітальних ремонтах, не сплачує жодних витрат на оплату житлово - комунальних послуг, особистих речей в квартирі не зберігає і взагалі квартирою він не цікавиться.
Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила суду, що хоче виписати колишнього чоловіка, щоб приватизувати житло. У 2022 році він просто зібрав речі та пішов, де він наразі невідомо.
Позивач ОСОБА_2 пояснив суду що відповідач є його батьком, якого він востаннє бачив у 2021 році, зв`язку із ним не має, оскільки близько 20 років він не приймає участі у вирішенні сімейних питань.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлений. Причини неявки суду не повідомив, відзиву та заперечень проти позову не надав.
Треті особи до суду не з`явились. 
Згідно ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Вислухавши позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 з липня 1981 року є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
В дану квартиру ОСОБА_3 та члени її родини заселились на підставі ордеру № 519 серія № 01, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 13.07.1981.
На підставі ордеру за даною адресою були зареєстровані ОСОБА_3 , її діти ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та її чоловік - ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб. 
У 1996 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровськ.
Судом встановлено, що з літа 2022 року і до теперішнього часу відповідач у квартирі не проживає, обов?язки наймача квартири не виконує, що підтверджується Актом про не проживання. 
Відомостей про перешкоди в користуванні жилим приміщенням відповідачу зі сторони позивачів матеріали справи не містять.
Договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.
Факт реєстрації відповідача порушує права позивачів, оскільки не дозволяє реалізувати своє право на приватизацію квартири, яке передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги представлення позивачами належних, допустимих та достатніх доказів не проживання відповідача без поважних причин понад шість місяців у квартирі  АДРЕСА_1 , суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення даного позову.
Керуючись ст. ст. 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири  АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року. 

Суддя        О.  В.  Маринін