ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/4323/25
Номер рядка у звіті 285
13 лютого 2026 року м. Золотоноша 
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді       ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання    ОСОБА_2 
прокурорів       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
обвинуваченого      ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області кримінальне провадження №12025250370001043 від 16.09.2025 року, у відношенні:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слов`янка, Межівського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта неповна загальна середня, офіційно не працюючого, не одруженого, особою з інвалідністю, учасником та ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС, депутатом будь-якого рівня, учасником бойових дій не являється, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 , будучи, відповідно до довідки № 2025-0711-1306-0465-3 від 10.07.2025 військово-лікарської комісії, придатним до військової служби за станом здоров`я, 17.07.2025 близько 09 години 25 хвилин, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме відмовився від отримання повістки № 594 від 17.07.2025 про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову на військову службу під час мобілізації на 17.07.2025 на 10 годину 00 хвилин, про що складено акт відмови від отримання повістки для призову на військову службу під час мобілізації від 17.07.2025, та у подальшому, продовжуючи свої злочинні дії, діючи з прямим умислом, спрямованим на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, діючи в умовах дії на території України воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ, та продовженого указами Президента України: 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022,№ 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 19.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024, №470/2024 від 06.08.2024, № 740/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025, № 478/2025 від 14.07.2025 строком на 90 діб, в порушення вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 №2105-IX, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи заздалегідь попередженим про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 17.07.2025 на 10 годину 00 хвилин, не маючи на те поважних причин, керуючись небажанням бути призваним для несення служби в рядах Збройних Сил України, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме не з`явився у визначений час до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Він, же, продовжуючи свої злочинні дії, діючи з прямим умислом, спрямованим на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, будучи, відповідно до довідки № 2025-0711-1306-0465-3 від 10.07.2025 військово-лікарської комісії, придатним до військової служби за станом здоров`я, 18.09.2025 близько 17 години 49 хвилин, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме відмовився від отримання повістки № 774 від 18.09.2025 про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову на військову службу під час мобілізації на 18.09.2025 на 18 годину 00 хвилин, про що складено акт відмови від отримання повістки для призову на військову службу під час мобілізації від 18.09.2025, та у подальшому, продовжуючи свої злочинні дії, діючи з прямим умислом, спрямованим на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, діючи в умовах дії на території України воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ, та продовженого указами Президента України: 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022,№ 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 19.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024, №470/2024 від 06.08.2024, № 740/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025, № 478/2025 від 14.07.2025 строком на 90 діб, в порушення вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 №2105-IX, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи заздалегідь попередженим про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 18.09.2025 на 18 годину 00 хвилин, не маючи на те поважних причин, керуючись небажанням бути призваним для несення служби в рядах Збройних Сил України, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме не з`явився у визначений час до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказаними умисними діями, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, і він їх у повному обсязі підтверджує. Зазначив, що військово-лікарською комісією він визнаний придатним до служби, висновок комісії не оскаржував. Від отримання повісток щодо явки до РТЦК відмовився оскільки мати хворіє, брат інвалід. При цьому, не висловив належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, не висловив жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Показання обвинуваченого ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності позиції обвинуваченого.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_5 правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ рекомендації №6 R (87) 18 Комітету Міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ст.336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Згідно з приписами ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За змістом ст.ст. 50,65 КК України особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обгрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру тяжкості кримінального правопорушення. 
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання – виправлення засудженого.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Враховуючи вищенаведене, при застосуванні обвинуваченому необхідного покарання судом, також, взято до уваги правову позицію, зазначену в постанові ВСУ від 14.04.2016 року, де зазначено, що Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі № 634/609/15-к).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії нетяжких злочинів, відношення до скоєного, особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не одружений, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не має.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі.
Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь, а також випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини.
Суд вважає неможливим призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 із звільненням від відбування покарання в порядку ст.75 КК України.
Відповідно до ст.75 ч.1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного і інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Системне тлумачення цієї норми дозволяє зробити висновок, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.
Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.
На думку суду така форма відбування покарання ОСОБА_5 в умовах ізоляції від суспільства, без застосування положень ст. 75 КК України, є співмірною за вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, обов`язку несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації.
Приймаючи рішення про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від покарання з випробуванням суд наголошує, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим.
Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.
На думку суду призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України і справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.02.2024 року у справі №625/67/23, провадження №51-4983км23.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не обирався, та підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
Керуючись ч. 3 ст.349, ст.ст.368-370,373, 374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його затримання, після вступу вироку в законну силу.
Речові докази: копію облікової картки на ім`я ОСОБА_5 на «1-му» аркуші; копію паспорта України на ім`я ОСОБА_5 , з РНОКПП на «2-ох» аркушах; копію картки обстеження та медичного огляду на ім`я ОСОБА_5 на «1-му» аркуші; копію довідки № 2025-0711-1306-0465-3 від 10.07.2025 на ім`я ОСОБА_5 на «1-му» аркуші; копію акту військово-лікарської комісії на ім`я ОСОБА_5 на «1-му» аркуші; копію облікової картки кандидата ОСОБА_5 на «1-му» аркуші; повідомлення про тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 від 15.12.2017, видане ІНФОРМАЦІЯ_3 ; оригінал повістки №594 та акт відмови від отримання повістки для призову на військову службу під час мобілізації від 17.07.2025 на ім`я ОСОБА_5 ; оригінал повістки №774 та акт відмови від отримання повістки для призову на військову службу під час мобілізації від 18.09.2025 на ім`я ОСОБА_5 ; компакт диск формату СD-R з відеозаписом від 17.07.2025; компакт диск формату СD-R з відеозаписами від 18.09.2025, – зберігати у матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1