ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

30 березня 2026 року	Справа №160/815/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2026 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – відповідач), у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 , в порядку передбаченому ст. ст. 27, 28, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, періоду навчання згідно диплому, служби в лавах Радянської армії, заробітної плати для обчислення пенсії, з компенсацію втрати частини доходу, починаючи з дати звернення – 16.09.2019 та виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що до вересня 2001 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав в АДРЕСА_1 , надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 16.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через Кам`янський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 як не працюючому пенсіонеру, в разі необхідності здійснити запити відповідно до записів у трудовій книжці для отримання довідок по заробітній платі, що враховується для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) закладів, довідки про службу в лавах Радянської Армії, інших недостатніх для призначення пенсії документів, врахувати найвигідніший період. Позивачу відмовлено у призначенні пенсії, зокрема через те, що до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 надав, зокрема, трудову книжку від 01.08.1983 серії НОМЕР_1 . До загального страхового стажу немає підстави зарахувати період роботи за записами трудової з 30.07.1985 по 31.05.1999 на Костянтинівському металургійному заводі ім. Фрунзе, так як запис про звільнення завірений печаткою, за якою неможливо визначити назву підприємства, що суперечить вимогам Інструкції №58. Позивач стверджує, що згідно наданих відповідачу диплому про навчання та трудової книжки має загальний страховий стаж 22 роки 6 місяців 14 днів, з яких стаж за Списком №1 становить 15 років 10 місяців 5 днів, стаж за Списком №2 становить 2 місяці 6 днів. Враховуючи, що позивач на дату звернення за призначенням пенсії на пільгових умовах 16.09.2019 мав вік 57 років, загальний страховий стаж 22 роки 6 місяців, з яких страховий стаж за списком № 1 складав 15 років 10 місяців, він набув право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та має право на виплату пенсії на банківський рахунок.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 позивачу встановлено додатковий строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 відкрито провадження у адміністративній справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою суду від 02.02.2026 відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Примірник позовної заяви та копія ухвали від 02.02.2026 отримані відповідачем в системі «Електронний суд» 14.01.2026 та 03.02.2026 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 7 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
З аналізу наведених норм законодавства встановлено, що у випадку реєстрації учасника судового процесу в системі «Електронний суд», суд повідомляє вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі.
Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідачем, на виконання ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надіслано до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не було повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.
16.09.2019 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
08.04.2022 представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою прийняти та надіслати на адресу представника рішення за результатами розгляду заяви від 16.09.2019 про призначення пенсії.
Листом від 15.05.2020 №7783-6542/А-03/8-0400/20 Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії відмовлено з підстав постійного проживання в Ізраїлі та перебуванню на консульському обліку в Генконсульстві України з 2004 року. Угода між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного страхування не укладена.
16.04.2021 представник позивача звернувся до відповідача з заявою про долучення до матеріалів пенсійної справи заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок відкритий в АТ КБ «Приват Банк», а також прийняти та надіслати на адресу представника рішення за наслідками розгляду заяви від 16.09.2019.
23.03.2022 представник позивача повторно звернувся до відповідача з заявою про прийняття та надіслання рішення, за результатами розгляду заяви від 16.09.2023.
Листом від 19.04.2022 №11758-7161/А-01/8-0400/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача, що відсутні підстави щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , оскільки до звернення не надані документи, які підтверджують повноваження представляти його інтереси.
24.10.2022 представник позивача звернувся до з заявою про прийняття та надіслання рішення, за результатами розгляду заяви від 16.09.2023 року та долучити до матеріалів пенсійної справи заяву про перерахунок пенсійних виплат на банківський рахунок відкритий в АТ «ОТП Банк» від 02.11.2021 року.
Листом від 17.11.2022 №35154-27029/А-01/8-0400/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача, що призначенні пенсії заявнику відмовлено, у зв`язку з відсутністю загального страхового стажу , необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, визначеного чинним законодавством.
За наданими документами та даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж склав 2 роки 5 місяців 5 днів (зарахований по 15.08.2001) підтверджений пільговий стаж роботи за Списком №1 відсутній.
До заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 надав, зокрема, трудову книжку від 01.08.1983 серії НОМЕР_1 .
До загального страхового стажу немає підстави зарахувати період роботи за записами трудової з 30.07.1985 по 31.05.1999 на Костянтинівському металургійному заводі ім. Френзе, так як запис про звільнення завірені печаткою, за якою неможливо визначити назву підприємства, що суперечні вимогам Інструкції №58.
Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач через свого представника звернувся до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі №160/19498/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 17.11.2022 №35154-27029/А-01/8-0400/22 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.09.2019 про призначення пенсії за віком за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду від 21.09.2023 у справі №160/19498/23 набрало законної сили 29.11.2023.
17.05.2024 позивач через представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо стану виконання рішення суду у справі №160/19498/23.
28.05.2024 позивач через представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про виплату пенсії на банківський рахунок.
01.06.2024 позивач через представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо стану виконання рішення суду у справі №160/19498/23.
18.06.2024 за вих. №35408-23779/А01/8-0400/24 та 02.07.2024 за вих. №38074-25748/А-01/8-0400/24 відповідачем повідомлено, що пільговий стаж роботи ОСОБА_1 не визначено, оскільки документи, які підтверджують роботу на пільгових умовах, в електронній пенсійній справі відсутні. За наданими документами, загальний страховий стаж ОСОБА_1 склав 16 років 3 місяці 7 днів (зарахований по 15.08.2001). На підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1983, до страхового стажу не зараховано період проходження строкової військової служби, оскільки не зазначено дату видачі військового квитка. З огляду на зазначене, прийнято рішення про відмову від 31.05.2024 за №047050017792 через відсутність необхідного страхового та пільгового стажу ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
За приписами ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно ч. 1 ст. 114 Закону №1058 право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону №1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1983 позивач працював та проходив службу в наступні періоди:
- з 01.08.1983 по 28.10.1983 працював слюсарем-інструментальником 6 розряду в Дзержинському заводі станових вузлів;
- з 12.11.1983 по 04.05.1985 проходив службу в Радянській армії;
- з 30.07.1985 по 31.05.1999 працював в Костянтинівському металургійному заводі імені Фрунзе, а саме:
1) 30.07.1985 прийнятий у доменний цех горновим 4 розряду (абзац десятий підрозділу 1 «Доменне виробництво» розділу III «Чорна металургія» «горнові доменних печей»); 
2) 15.11.1985 призначений помічником майстра основної виробничої дільниці доменної печі доменного цеху (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
3) 19.01.1986 призначений на посаду начальника зміни доменного цеху (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
4) з 01.01.1990 по 31.03.1993 переведений на посаду старшого майстра основної виробничої ділянки доменної печі доменного цеху (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
5) 07.06.1993 призначений на посаду майстра виробничої дільниці доменної печі №1, № 2 доменного цеху (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
6) 25.12.1993 переведений горновим 4 розряду доменного цеху (абзац десятий підрозділу 1 «Доменне виробництво» розділу III «Чорна металургія» «горнові Документ сформований в системі «Електронний суд» 14.01.2026 10 доменних печей»); 
7) 09.08.1994 призначений на посаду старшого майстра основної виробничої ділянки доменного цеху (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
- «Костянтинівський металургійний завод імені Фрунзе» перейменований на ВАТ «Костянтинівський металургійний завод»; 
8) 31.05.1999 звільнено у зв`язку з переведенням в ЗАТ «Радон Мет»;
- з 01.06.1999 по 12.09.1999 працював в ЗАТ «Радон Мет» старшим майстром основної виробничої дільниці в порядку переведення з «Костянтинівський металургійний завод» (абзац другий підрозділу 6 «Загальні професії» розділу III «Чорна металургія» «працівники, які здійснюють безпосередню організацію та контроль за виконанням робіт під час технологічних процесів у зазначених виробництвах»); 
- з 21.09.1999 по 15.08.2001 працював ЗАТ «Мегатекс», а саме: 
1) 21.09.1999 прийнятий плавильником кольорових металів (абзац сьомий підрозділу 18 «Оброблення та перероблення кольорових і дорогоцінних металів. Плавильне виробництво» розділу VII «Виробництво кольорових металів» «плавильники»); 
- ЗАТ «Мегатекс» реорганізовано у ВАТ «Мегатекс»;
2) 01.01.2000 переведений плавильником кольорових металів в зв`язку з ліквідацією ЗАТ «Мегатекс» (абзац сьомий підрозділу 18 «Оброблення та перероблення кольорових і дорогоцінних металів. Плавильне виробництво» розділу VII «Виробництво кольорових металів» «плавильники»); 
3) 15.08.2001 звільнено у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. 
З листів відповідача від 18.06.2024 за вих. №35408-23779/А01/8-0400/24 та від 02.07.2024 за вих. №38074-25748/А-01/8-0400/24 судом встановлено, що позивачу не зараховано пільговий стаж роботи, оскільки документи, які підтверджують роботу на пільгових умовах, в електронній пенсійній справі відсутні. 
Суд зазначає, що за даними трудової книжки позивач у спірні періоди працював за професіями, передбаченими Постановою Ради Міністрів СРСР №1173 від 22.08.1956, Постановою Кабінету Міністрів СРСР №10 від 26.01.1991, Постановою Кабінету Міністрів України №36 від 16.01.2003 (розділ III «Чорна металургія» розділ VII «Кольорова металургія»: горнові доменних печей майстри, начальники змін плавильники).
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 01.08.1992 №422 (далі - Порядок №442), та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 №41 (далі - Методичні рекомендації).
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.
Так, згідно з ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.
Атестація робочих місць відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
За змістом пунктів 8 та 9 Порядку №442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові і безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.
Крім того, з аналізу зазначених вище правових норм слідує, що обов`язок проведення атестації робочих місць законодавством покладено, у першу чергу, на керівників підприємств (роботодавців). Порушення цього обов`язку у формі не проведення або неякісного проведення призводить до позбавлення громадян їхнього конституційного права на соціальний захист, і зокрема, на пенсійне забезпечення за віком на пільгових умовах, що є недопустимим у правовій державі.
Також, суд зазначає, що особа, яка працює на посаді, віднесеної до Списку №1, та по якій має бути проведена атестації робочого місця, відповідно до Порядку проведення атестації, не наділена будь-якими правами (повноваженнями, обов`язками) за наявності яких вона б мала можливість впливати на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а.
Отже, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Суд робить висновок, що записи трудової книжки позивача цілком підтверджують роботу позивача у спірні періоди за професіями, які віднесені до Списку №1.
Відтак, спірні періоди роботи підлягають зарахуванню до пільгового стажу позивача.
Стосовно вимоги про зарахування до пільгового стажу періоду військової служби в армії, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Аналогічно, абзацом другим п. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. 
Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі, час проходження строкової військової служби, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", які зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. 
Позивач проходив військову службу з 12.11.1983 по 04.05.1985, після чого працевлаштувався на роботу, що дає право на пільгове призначення пенсії по Списку №1 в Костянтинівський металургійний завод імені Фрунзе.
На період проходження військової служби діяло «Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій», затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 №590.
Підпунктом «к» ч. 1 п. 109 вказаного Положення передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується, зокрема служба в складі Збройних сил СРСР.
При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій за віком та інвалідності робочим та службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах та на інших роботах зі шкідливими умовами праці (підпункти «а» та «б» пункту 16 Положення), та пенсії у зв?язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсії за віком робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт «в» пункту 16 Положення) періоди, зазначені в підпунктах «к» та «л», дорівнюються за вибором особи, яка звернулась за призначенням пенсії або до роботи, що передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала по закінченню цього періоду.
За таких обставин наявні правові підстави для зарахування до пільгового стажу позивача за списком №1 періоду служби в складі Збройних сил СРСР з 12.11.1983 по 04.05.1985, так як після проходження служби в лавах Радянської армії був прийнятий на роботу за професією, яка відноситься до Списку №1.
Аналогічний за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 24.10.2018 по справі №211/2626/17, від 23.04.2019 у справі №233/247/16-а, від 20.10.2021 у справі №2-а-22/11, від 17.11.2021 у справі №242/5635/16-а.
Стосовно відсутності пільгових довідок на підтвердження періодів роботи, суд зазначає наступне.
Відносини з приводу правил та процедур звернення громадян за призначенням пенсії визначені приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1; далі за текстом - Порядок №22-1), п.п.1.1 Розділу І якого визначено форму звернення зацікавленої особи, а нормами Розділу ІІ визначено обсяг матеріалів звернення зацікавленої особи.
Проте, у даному конкретному випадку у межах спірних правовідносин саме такий стан виконання суб`єктом владних повноважень власних процесуальних обов`язків не має жодного юридичного значення, оскільки згідно з ч. 3 ст. 44 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Аналогічні вимоги до реалізації владної управлінської функції суб`єкта владних повноважень з приводу вчинення управлінських волевиявлень стосовно призначення громадянам пенсій сформульовані як у п.1.8 Розділу І Порядку №22-1 (де указано, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія), так і у п.4.2 Розділу IV Порядку №22-1 (де указано, що працівник пенсійного органу повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Також аналогічні вимоги до функціонування пенсійних органів сформульовані у п.п. 2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за №28-2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за №40/26485) де указано, що Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
З наведеного слідує, що законодавець одночасно, як наділив органи системи ПФУ правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, так і обтяжив обов`язком витребування недостатніх відомостей і документів.
Суд вважає, що таке тлумачення змісту обов`язку суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є цілком релевантним правовим висновкам постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та постанови Верховного Суду від 08.02.2021 у справі №487/68/17.
Відтак, враховуючи наведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Доказів того, що відповідач таким правом скористався суду не надано.
Натомість позивачем підтверджено наявною в матеріалах справи трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.08.1983 спірні періоди роботи, що підлягають зарахуванню позивачу для обчислення пільгової пенсії.
Відповідно до п. 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Відповідно до диплому серії НОМЕР_3 від 13.06.1983 ОСОБА_1 в 1978 році вступив до Краматорського індустріального інституту і в 1983 році закінчив повний курс за спеціальністю «обробка металів тиском».
Відтак, відповідачем протиправно не зараховано період навчання позивача до загального страхового стажу.
При вирішені спору суд виходить із того, що 03.10.2017 Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить п. 1 ч. 2 ст. 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».
За приписами ст. 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з п. «а» ст. 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ стаж роботи, зокрема, чоловікам з 20 років до 25 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XIІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах..
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для чоловіків при стажі роботи 20 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 як найбільш сприятливий для позивача, а не Закону №1058-ІV, а тому відмова управління ПФУ в призначенні позивачу пенсії, який на час звернення із заявою про призначення пенсії досяг 57 років, та мав встановлений страховий стаж у 20 років та пільговий стаж у 10 років, є протиправною.
Щодо вимоги про призначення пенсії, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
При цьому згідно з ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
За приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення. 
У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні. Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі). 
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. 
Крім того, Верховний Суд, зокрема у постановах від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18, від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Враховуючи, що відповідачем не наведено інших специфічних доводів неможливості призначення позивачу пенсії, аніж дослідження під час розгляду справи, а також той факт, що питання призначення пенсії ОСОБА_1 вже було предметом судового розгляду, та вирішується протягом 6 років, суд вважає, що наявні правові підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з дати звернення – 16.09.2019. 
Стосовно вимоги про виплату пенсії на банківський рахунок, суд зазначає, що вказана вимога заявлена передчасно, оскільки позивачу підлягає призначенню пенсія за рішенням суду у цій справі, то і підстави для виплати пенсії виникнуть лише у майбутньому після призначення такої пенсії. Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у встановленому розмірі 1064,96 грн, що підтверджується квитанціями від 19.01.2026 та від 29.01.2026.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1064,96 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог - 709,97 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, код ЄДРПОУ 21910427) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1983, період служби з 12.11.1983 по 04.05.1985, період навчання згідно диплому серії НОМЕР_3 від 13.06.1983.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за Списком №1, періоди роботи з 30.07.1985 по 31.05.1999, з 01.06.1999 по 12.09.1999, з 21.09.1999 по 15.08.2001, та період служби з 12.11.1983 по 04.05.1985.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з дати звернення – 16.09.2019.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 709 (сімсот дев`ять) грн 97 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський