ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/7745/25 Суддя (судді) першої інстанції: Василь НЕПОЧАТИХ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 рік включно, у розмірі 30000,00 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у таких діях та заходах; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 рік включно, у розмірі 30000,00 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху і надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року позовну заяву повернуто.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що про розміри нарахування виплат додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, позивача жодним чином не повідомляли, у зв`язку з чим, позивач вважав, що вказана додаткова винагорода нараховується в повному обсязі і якщо не була виплачена у повному обсязі до звільнення, то буде виплачена у найкоротші терміни після звільнення. Приводів для перевірки складових нарахування грошового забезпечення під час проходження служби не було. Листом від 31.03.2025 року №3164 відповідачем на запит адвоката були надані довідка про нарахування грошового забезпечення позивача від 20.03.2025 №5/4907Ф та довідки про виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань по вогневому ураженню повітряних цілей противника, боротьбі з диверсійно-розвідувальними групами та незаконними збройними формуваннями у складі оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та інших військових формувань, згідно з бойовими розпорядженнями ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та ін. за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року.
За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Залишаючи без руху та у подальшому повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби. Посилаючись ст.233 Кодексу законів про працю України та ст.122 КАС України, суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду. 
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Так, частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Згідно статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
У постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду відступаючи від низки правових позицій, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду дійшла висновку, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Предметом спору у даній справі є, зокрема, бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу сум додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168 за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 рік включно, у розмірі 30000,00 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у таких діях та заходах
Тобто спірними у даній справі є правовідносини, які виникли щодо невиплаченого грошового забезпечення військовослужбовця, який припинив виконувати обов`язки військової служби.
Суд першої інстанції зазначив, що про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення позивач дізнався у день виключення його зі списків особового складу, а саме 03.10.2024, зокрема, зі змісту виданого йому грошового атестата. Отже, про суми нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення позивач був проінформований в порядку, передбаченому нормами чинного законодавства. Тому, враховуючи, що позовна заява подана до суду лише 01.07.2025, позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення позивача 03.10.2024 з грошовим атестатом.
Судом встановлено, що 04.03.2025 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано адвокатський запит №65 з проханням надати розгорнуті відомості про нарахування грошового забезпечення позивача, надати довідку про нарахування позивачу додаткової винагороди у відповідності до Постанови КМУ « 168 від 28.02.2022 року з обов`язковим зазначенням періодів нарахування та підстав (наказ, бойове розпорядження), надати копії бойових розпоряджень, наказів, витягів з журналів бойових дій, що підтверджують участь Позивача у бойових завданнях, рапортів та інших розпорядчих документів щодо нарахування та виплати додаткової винагороди згідно Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року, повідомити чи була нарахована позивачу додаткова винагорода передбачена Постановою КМУ №168 за весь період проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зокрема за період участі у бойових діях, якщо ні - повідомити причини, нарахувати та виплатити додаткову винагороду за вказаний період у належних розмірах відповідно до вимог чинного законодавства.
За результатами розгляду указаного звернення листом від 31.03.2025 №3164 відповідачем були надані довідка про нарахування грошового забезпечення позивача від 20.03.2025 №5/4907Ф та довідки про виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань по
вогневому ураженню повітряних цілей противника, боротьбі з диверсійно-розвідувальними групами та незаконними збройними формуваннями у складі оперативного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та інших військових формувань, згідно з бойовими розпорядженнями ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та ін. за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що оскільки відповідачем не було повідомлено причини ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року, не надано попередньо запитуваного витягу з журналу бойових дій за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року, а також рапортів командирів позивача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, що унеможливлювало проведення належного аналізу та отримання повної інформації, 06.05.2025 адвокатом було направлено на адресу відповідача повторний запит з проханням повідомити причини ненарахування позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 за період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року, а також нарахувати та виплатити її.
У відповіді на запит відповідач повідомив, що військові частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 не передбачені наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України, яким затверджено перелік органів військового управління включених до складу діючих угрупувань військ Сил оборони держави, що мають право підтверджувати безпосередню участь у бойових діях або заходах відряджених до цих органів військовослужбовців, а відтак позбавлені права видачі довідки про підтвердження безпосередньої участі у бойових діях або заходах відряджених до цих військових частин військовослужбовців. Таким чином, у відповідача відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за період виконання бойових (спеціальних) завдань з 01.10.2023 по 29.02.2024 у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць пропорційного часу участі у таких заходах. 
Представник позивача зазначив, що відсутність запитуваної інформації унеможливлювала звернення до суду, адже докази протиправності дій відповідача були відсутні. Позивачем та його представником були негайно вжиті заходи для врегулювання спору в добровільному порядку та витребування у відповідача необхідних для справи доказів порушення ним прав позивача.
Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки наведеним вище доводам представника позивача та не з`ясовано чи отримував позивач при звільненні письмовий документ, у якому детально зазначено нараховані та виплачені суми, як щомісячно, так і при звільненні, адже дата одержання такого письмового повідомлення є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що і становить предмет спору.
Отже, висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для застосування положень статті 169 КАС України є помилковими та свідчать про помилкове застосування судом норм процесуального права.
Крім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
У вказаному рішенні Конституційний Суд також наголосив, що якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025 у справі №1-7/2024(337/24), а саме втрату чинності частиною першою ст. 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, суд доходить висновку про додержання позивачем строку звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки з моменту ухвалення вказаного рішення застосуванню підлягає попередня редакція названої статті, яка не обмежувала строк звернення до суду із відповідними вимогами.
Колегія суддів враховує те, що суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваної ухвали об`єктивно не мав можливості врахувати актуальну правову позицію у подібних правовідносинах, оскільки станом на час її прийняття вона ще не була сформована.
Однак, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про передчасність висновків суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви ОСОБА_1 , з огляду на порушення строку звернення до адміністративного суду.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви не було правильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 320, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О.Сорочко

А.Ю. Коротких