Справа № 757/37799/25-а
Провадження № 2-а/761/864/2025

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2025 року до Печерського районного суду м.Києва надійшла зазначена позовна заява та 15.10.2025 року до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю.
В позовних вимогах позивач просить: 
-скасувати постанову 2КІ №0009519565 від 29.07.2025 року у справі про адміністративне правопорушення; провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 29.07.2025 року винесена постанова серії 2КІ №0009519565 якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП. Позивач вважає постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню з тих підстав, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення так як автомобіль був припаркований на краю тротуару з дотриманням п.15.10 (в) ПДР України - залишено прохід для пішоходів шириною не менше 2 метрів, відповідно порушень ПДР не було.
Надані фотокартки не підтверджують порушення - з них не видно перешкод для руху пішоходів чи транспорту, не зафіксовано наявності дорожнього знаку, що забороняє стоянку або порушення інших вимог ПДР України.

09 грудня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА) просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник зазначає, що пунктом 15.1 ПДР України, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. В свою чергу, пункт 15.10 ПДР України містить перелік випадків, в яких заборонено здійснювати стоянку. Підпунктом 15.10 б) ПДР України визначено, що стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).
Представник відповідача посилається на Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі № 205/10899/19 яка містить наступні висновки: «Паркування автомобілів на краю тротуару із залишенням по внутрішній його стороні 2 м. для вільного руху пішоходів передбачає уникнення руху транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки по тротуару та убезпечення тим самим пішоходів, забезпечення їм вільного руху тротуаром. Однак, як вбачається з наданих відповідачем фотознімків, належний позивачу транспортний засіб був припаркований останнім на значному віддалені від краю тротуару, що знаходиться біля полоси руху для транспортних засобів, вказане, в силу наведених правових приписів зумовлювало розміщення транспортного засобу, з порушенням вимог п.п. «в» п. 15.10 ПДР України, а відповідно обґрунтованої неможливості його застосування до спірних правовідносин і правомірного застосування суб`єктом владних повноважень п.п. «б» п. 15.10 ПДР України.» 
Тобто, у наведеному судовому рішенні суд доходить висновку, що транспортний засіб має бути розміщений на краю тротуару з метою уникнення виїзду та здійснення маневрів безпосередньо на тротуарі для забезпечення безпеки руху пішоходів. Натомість матеріалами фотофіксації підтверджується, що транспортний засіб Позивача було неможливо розмістити на краю тротуару з дотриманням умови уникнення руху транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки по тротуару, оскільки фактично між краєм тротуару та смугою руху розміщено паркувальний майданчик (вздовж вулиці Дарвіна з обох сторін) А 1009. 
Так, на фото 1, 2, 3 вздовж вулиці (на проїзній частині розміщується паркувальний майданчик А 1009, що підтверджується знаком 5.43 «Зона стоянки», встановлена з табличкою 7.6.1 та дорожньою розміткою блакитного кольору на фото 3, знімком екрану з Київ цифровий та схемою організації дорожнього руху по вул. Дарвіна. 
Зі змісту фотофіксації вбачається, що вздовж проїзної частини, у спосіб визначений табличкою 7.6.1 розміщено транспортні засоби, що фактично унеможливлює розміщення транспортного засобу Позивача на краю тротуару у такий спосіб, щоб уникнути руху та здійснення маневрів на тротуарі. До того ж, автомобіль позивача не був поставлений на стоянку способом часткового виїзду на тротуар передньою або боковою частиною, а повністю перебував на тротуарі. Наведена позиція повністю узгоджується з судовою практикою, яка міститься в судових рішеннях від 27.05.2024 у справі №751/2112/24, від 20.05.2024 у справі № 757/38876/23-а, від 20.04.2024 у справі № 752/672/24, від 06.03.2023 у справі № 755/13456/22, від 21.02.2023 у справі № 754/11960/22, від 14.11.2022 у справі № 752/23033/21.
Щодо посилання Позивача на підпункт 15.10 в) ПДР України представник зазначив, що постанову винесено у зв`язку з порушенням Позивачем вимог підпункту б) пункту 15.10 ПДР України, а тому твердження щодо застосування в даному випадку підпункту в) пункту 15.10 ПДР України не є предметом розгляду в даній справі і є недоречним. Департамент також ставить під розумний сумнів позицію позивача, стосовно того, що відстань для проходу пішоходів була понад два метри, оскільки позивачем заміри не здійснювались та не надавались, а Інспектором не здійснювались, оскільки, відстань не була предметом доказування під час винесення постанови у зв`язку з порушенням підпункту б) пункту 15.10 ПДР України.
Щодо розміщення транспортного засобу поза межами паркувального майданчику представник вказує, що транспортний засіб позивача не було розміщено у місці, позначеному дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці, як то передбачено п. 15.6 ПДР України, за умови того, що вздовж вулиці наявні такі таблички, що підтверджується змістом фото 3 та схемою ОДР вздовж вулиці Дарвіна.
Відповідно до абзацу чотирнадцятого пункту 4 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1342, спеціально обладнані майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці або дороги та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху. Відповідно до положень цих правил, користувач зобов`язаний: поставити транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотриманням вимог цих Правил і Правил дорожнього руху; сплатити вартість послуг з користування майданчиками для платного паркування; розмістити на час паркування на майданчиках для паркування, на яких не запроваджено автоматизовану систему, під лобовим склом транспортного засобу документ про оплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування у спосіб, що забезпечує його видимість для перевірки. Таким чином, на користувача покладається обов`язок неухильного дотримання правил паркування щодо розташування такого транспортного засобу відповідно до наявної розмітки, знаків та Правил дорожнього руху. Всупереч зазначеному, як вбачається зі змісту матеріалів фотофіксації, ухиляючись від такого обов`язку, покладеного на користувача майданчику для платного паркування, Позивачем було розміщено транспортний засіб в зоні дії знаку 5.43 «Зона стоянки» з порушенням визначеного табличкою 7.6.1 способу розташування.
Представник зазначає, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2019 № 686/13619/17 висловлено наступну позицію: «У статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів; проїзна частина - частина автомобільної дороги, безпосередньо призначена для руху транспортних засобів; смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги. Аналіз змісту значення вказаних вище термінів дає підстави для висновку, що тротуар, як і проїзна частина, є складовими елементами дороги загалом. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» поширює свою дію виключно на дорогу по вул. Вайсера в м. Хмельницькому. Проте, дорога - це не лише проїзна частина, по якій рухається автомобільний транспорт, але й пішохідна зона, в тому числі й тротуар. Водночас, позивач, як і суди попередніх інстанцій, помилково вважають, що дія знаку 3.34 «Зупинку заборонено» поширюється виключно на проїзну частину вулиці (дороги) Вайсера у м. Хмельницькому, оскільки дія заборонного знаку поширюється на всю дорогу (той бік дороги, де встановлено знак), елементом якої є тротуар, саме зовнішній край якого обмежує дорогу по ширині. Отже, дії позивача, які полягали у тому, що він залишив автомобіль на тротуарі в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» складають об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.». 
З огляду на зазначену позицію та з урахуванням пункту 4 Правил паркування транспортних засобів, Департамент зауважує на тому, що Позивач доходить невірного висновку про те, що транспортний засіб розташовано у відповідності до Вимог правил, нібито поза межами дії знаку 5.43 з табличкою 7.14 Правил дорожнього руху (майданчику для платного паркування). Позивачем, всупереч наявним дорожнім знакам та розмітці, в межах дії знаку 5.43 з табличкою 7.14 Правил дорожнього руху - невірно обрано спосіб розташування автомобіля.
Пункт 15.10 Правил дорожнього руху засвідчує про чітко регламентовану заборону стоянки транспортних засобів на тротуарах. Ця заборона має загальний характер і поширюється на всі випадки, за винятком тих, коли стоянка на тротуарі прямо дозволена за допомогою відповідного дорожнього знаку, що супроводжується табличкою. Тобто, стоянка на тротуарі є правомірною лише тоді, коли в конкретному місці встановлено спеціальний знак, що передбачає таку можливість, і додатково розміщено табличку, яка конкретизує умови стоянки. За умови, що в зоні розташування транспортного засобу Позивача відсутні відповідні дорожні знаки, які прямо дозволяють розміщення транспортних засобів на тротуарі, а також те, що матеріалами справи підтверджується відсутність залишення для руху пішоходів 2-х метрів вільного проходу на тротуарі, єдиний можливий спосіб розміщення транспортного засобу - встановлений табличкою 7.6.1. Правил дорожнього руху.

10.12.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначає, що його позиція залишається незмінною і ґрунтується на наступному: 1. Щодо застосування ч. 3 ст. 122 КУпАП та п. 15.10 (д) ПДР України. Відповідач не надав жодних об`єктивних та вимірюваних доказів того, що розміщення транспортного засобу суттєво перешкоджало дорожньому руху або створювало загрозу безпеці. Постанова містить лише загальну фразу "створював перешкоду для руху пішоходів", що є суб`єктивною оцінкою інспектора, а не доведеним фактом, а надані Відповідачем фото тільки підтверджують той факт що авто не створює перешкоду для руху пішоходів. Щодо дотримання п. 15.10 (в) ПДР України: позивач наполягає, що під час паркування ним було дотримано ключову умову - залишено прохід для пішоходів шириною не менше 2 метрів. Відповідач у своїх матеріалах фото/відеофіксації не надав жодних доказів зворотного (наприклад, фото з вимірювальною рулеткою або іншими засобами вимірювання). Відсутність таких доказів свідчить про недоведеність вини та порушення процедури фіксації. Щодо посилань на ст. 265-4 КУпАП (тимчасове затримання ТЗ): посилання відповідача на статті, що регулюють затримання транспортних засобів, є нерелевантними, оскільки автомобіль позивача не був евакуйований, що опосередковано підтверджує відсутність суттєвої перешкоди руху, яка вимагала б негайного усунення. Також позивач звертає увагу на суттєву розбіжність між змістом оскаржуваної Постанови та позицією Відповідача у відзиві. Оскаржувана Постанова винесена за порушення підпункту "д" пункту 15.10 ПДР (стоянка у місцях, де ТЗ зробить неможливим рух інших ТЗ або створить перешкоду для руху пішоходів). Проте у відзиві відповідач фактично обґрунтовує правомірність своїх дій посиланням на обставини, характерні для підпункту "б" пункту 15.10 ПДР (стоянка на тротуарах). Така непослідовність свідчить про невірну кваліфікацію правопорушення інспектором під час винесення Постанови. Відповідач намагається виправдати Постанову нормами, які не були зазначені в ній як підстава для притягнення до відповідальності. Оскільки Постанова базується на п. 15.10 (д), а доказів створення перешкоди не надано, склад правопорушення відсутній. Відповідач не виконав свого процесуального обов`язку та не довів наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

Так як справа розглядалась в порядку спрощеного провадження сторони в судове засідання не викликались. 
Сторони не звертались до суду з клопотанням про слухання справи з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як встановлено судом, 29.07.2025 року інспектор з паркування Кушнір В.О. склав постанову про накладення адміністративного стягнення, по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) Серія 2КІ №0009519565 за якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП. 
Як зазначено в постанові, транспортний засіб Chevrolet, державний номер НОМЕР_1 29.07.2025 року о 11 год 02 хв на вул.Дарвіна,6 в м.Києві поставлений на стоянку, створює перешкоду для руху пішоходів, чим порушено пункт 15.10, д) ПДР України.
Крім того, в постанові зазначено, що технічним засобом, яким здійснено фото/відеофіксацію правопорушення: АРМ Інспектора.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг прав та обов`язків водія, є також Правила дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР).
Згідно з п. 1.1 ПДР відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлює єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР, згідно із п. 1.3 ПДР.
Разом з тим, п. 1.9 ПДР зазначає, що особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 15.10 (д) ПДР визначено, що стоянка забороняється:д) у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.
Відповідач не заперечував факту зупинки транспортного засобу на тротуарі в той же час вказував, що припаркований транспортний засіб не був перешкодою для руху пішоходів та залишалось більше ніж 2 метри для руху пішоходів.
З фотоматеріалів, які надані суду відповідачем вбачається, що транспортний засіб Chevrolet, державний номер НОМЕР_2 зупинено на тротуарі.
Позивач не надав суду доказів що для руху пішоходів залишилось більше ніж 2 метри.
З матеріалів справи вбачається, що позивач обгрунтовує правомірність здійснення стоянки на тротуарі посиланням на п.п. «в» п. 15.10 ПДР України, який визначає, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Відтак, зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійсюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
В свою чергу, суд зазначає, що за диспозицією п.п. «в» п. 15.10 ПДР України краєм тротуару є зовнішній бік тротуару, що знаходиться біля дорожньої полоси для руху транспортних засобів. Паркування автомобілів на краю тротуару із залишенням по внутрішній його стороні 2 м. для вільного руху пішоходів передбачає уникнення руху транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки по тротуару та убезпечення тим самим пішоходів, забезпечення їм вільного руху тротуаром.
Однак, як вбачається з наданих сторонами фотознімків, транспортний засіб Chevrolet, державний номер НОМЕР_2  був припаркований останнім на значному віддалені від краю тротуару, що знаходиться біля полоси руху для транспортних засобів, вказане, в силу наведених правових приписів зумовлювало розміщення транспортного засобу, з порушенням вимог п.п. «в» п. 15.10 ПДР України, а відповідно обґрунтованої неможливості його застосування до спірних правовідносин.
Також, з наведених фотознімків вбачається, що вказаний автомобіль не був припаркований у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці, як то передбачено п. 15.6 ПДР України.
Інших доказів або пояснень, які б підветрджували факт протиправності прийняття відповідачем спірної постанови, до суду не надавалось.
Відповідно до пункту 1.10 ПДР України терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення:
- автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу;
- край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) - видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки;
- проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги;
- тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
У статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів; проїзна частина - частина автомобільної дороги, безпосередньо призначена для руху транспортних засобів; смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги.
Аналіз змісту значення вказаних вище термінів дає підстави для висновку, що тротуар, як і проїзна частина, є складовими елементами дороги загалом, а у межах спірних відносин - вулиці Дарвіна у м. Києві.
Частина 3 статті 265-4 КУПАП визначає, що для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб, зокрема, 
3) своїм розташуванням робить неможливим рух інших транспортних засобів або створює перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками.
Таким чином з наданих суду доказів є очевидним зупинка транспортного засобу з порушенням ПДР України.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КУпАП ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцятинеоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з приміткою до статті, суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).
Стаття 14-2 КУпАП визначає, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу.
Примітка. Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.
Згідно п.1 статті 247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Положеннями статей 245, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Згідно з приписами ч.1 ст. 72 та ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Щодо зазначеного позивачем, що автомобіль було зупинено з дотриманням ПДР України, суд зазначає, що наявні у матеріалах справи копії фотофіксації автомобіля Chevrolet, державний номер НОМЕР_2 є належним доказом порушення позивачем п. 15.10 (в) ПДР України, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування, матеріали фотофіксації містять інформацію про обставини події та підтверджують скоєння позивачем адміністративного правопорушення зокрема, з даних копій фотофіксації вбачається, що автомобіль позивача розміщений на тротуарі та є перешкодою для руху пішоходів.
Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Разом з тим, вказане не можна розуміти таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог, тому обов`язок доказування розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.
Вищевикладене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 536/583/17 та від 14 березня 2018 року у справі № 760/2846/17.
Позивач не надав доказів, що в місці де він припаркував автомобіль дозволена стоянка. А враховуючи що згідно з ПДР України заборонено стоянку на тротуарі, тому в діях позивача вбачається порушення ПДР України.
За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення ним порушення ПДР відповідними доказами.
Тому, суд, враховуючи встановлене та надані докази, приходить до висновку, що вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджується наданими відповідачем доказами та не спростовано позивачем. А тому з врахуванням зазначеного суд не вбачає підстав для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та задоволення позовних вимог.
Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 247, 251, 252, 280, 288, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 73, 74, 77, 241, 242, 296 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:         Н.Г.Притула