ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 160/20642/24
адміністративне провадження № К/990/31356/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Бевзенка В.М.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 160/20642/24
за позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, виконавчий комітет Павлоградської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.06.2025 (головуючий суддя Іванов С. М., судді Шальєва В. А., Чередниченко В. Є.), 
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Комісії з питань виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України (далі також Комісія, відповідач), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Комісії, яке оформлене протоколом від 28.02.2024 № 6, про відмову в призначенні громадянину ОСОБА_1 грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення та скасування раніше прийнятого рішення про її призначення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 28.10.2024 позов задовольнив.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 24.03.2023 Уряд вніс зміни до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 № 844; далі - Порядок № 280), які полягають у тому, що право на таку грошову компенсацію отримують тільки ті особи, які, окрім іншого, були обліковані як внутрішньо переміщені особи в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб до 24.02.2022.
При цьому суд установив, що позивачу було призначено грошову компенсацію до внесення згаданих змін, а тому право на її отримання не може бути переглянуте у зв`язку із подальшою зміною законодавства.
Також суд першої інстанції проаналізував приписи Порядку № 280 та виснував, що в Комісії відсутні повноваження скасовувати раніше прийняте нею рішення про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 19.06.2025 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Висновок про відсутність підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що Порядком № 280, у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою від 18.10.2023 про виплату грошової компенсації, однією з умов виплати цієї компенсації було визначено перебування особи на обліку внутрішньо переміщених осіб в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб до 24.02.2022.
Апеляційний суд водночас установив, що ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з 28.06.2022.
На підставі вказаного суд апеляційної інстанції виснував про те, що на час подання позивачем заяви про виплату грошової компенсації у нього не було підстав для отримання останньої.
Також суд врахував, що відповідно до пунктів 9, 10 Порядку № 280 після отримання заяви про зміни у майновому стані та/або у складі сім`ї, зміни місця проживання, втрати статусу учасника бойових дій або особи з інвалідністю внаслідок війни, скасування дії довідки про облік, зняття з квартирного обліку, тощо орган соціального захисту населення або уповноважений орган протягом п`яти робочих днів вносить до комісії подання про перегляд рішення про призначення грошової компенсації.
Комісія протягом п`яти робочих днів з дати надходження подання розглядає його по суті та у присутності внутрішньо переміщеної особи або її законного представника чи уповноваженого представника приймає рішення про призначення (відмову в призначенні/виплаті) грошової компенсації, перегляд рішення, скасування попереднього рішення, надання дозволу на відкриття спеціального рахунка в уповноваженому банку за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в базі даних, виплату грошової компенсації, яку було призначено і не виплачено або виплачено не в повному обсязі на території, на якій ведуться бойові дії, внутрішньо переміщеній особі, яка перемістилася з території, на якій ведуться бойові дії, за місцем перебування на обліку в базі даних.
Відтак, за висновок апеляційного суду, помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що в Комісії відсутні повноваження на скасування власних рішень.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.06.2025, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2024.
На обґрунтування касаційної скарги позивач вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.09.2024 у справі № 420/15131/23.
Зазначає позивач і про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування пункту 13 Порядку № 280.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Верховний Суд ухвалою від 31.07.2025 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Комісія та Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради подали відзиви на касаційну скаргу, у яких просять відмовити в задоволенні скарги, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.06.2025 - залишити без змін.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 28.06.2022 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.
Позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради із заявою про отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.
Комісія з питань виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, відповідно до протоколу від 30.10.2023 № 2 вирішила затвердити суму грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення в розмірі 1926334,98 гривень.
Комісія рішенням, яке оформлене протоколом від 28.02.2024 № 6, скасувала своє попереднє рішення про призначення грошової компенсації у зв`язку з набуттям позивачем статусу внутрішньо-переміщеної особи після 24.02.2022 (28.06.2022).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, заперечення відповідача та третьої особи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у статті 46 Основного Закону України.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював низку юридичних позицій, згідно із якими: «З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України»; «припис частини п`ятої статті 17 Конституції України чітко покладає на державу конституційний обов`язок щодо створення системи посиленої соціальної підтримки військовослужбовців і членів їхніх сімей»; «виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності»; «заходи в сфері оборони держави мають бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки від їх ефективного запровадження залежить стан обороноздатності України» [абзаци четвертий - сьомий підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022].
Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України у рішенні від 12.10.2022 № 7-р(II)/2022 вказав на те, що встановлений частиною п`ятою статті 17 Основного Закону України обов`язок держави забезпечити соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, поширюється як на громадян України, які безпосередньо перебувають на такій службі, так і на тих, яких звільнено з неї.
Тобто, на Державу покладається конституційний обов`язок посиленого соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року, а також осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності.
Ветерани війни з числа внутрішньо переміщених осіб залишились без житла внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Поліпшення житлових умов ветеранів війни-переселенців є невід`ємною і найважливішою частиною соціальної політики держави.
Згідно зі статтею 48-1 Житлового кодексу України порядок та розмір надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 48-1 Житлового кодексу України Кабінет Міністрів затвердив Порядок № 280 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення (далі - грошова компенсація) для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 01.06.2018 заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов, включені у списки осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання жилих приміщень, за місцем проживання відповідно до законодавства за категоріями, встановленими в пункті 2 цього Порядку (далі - квартирний облік), які були обліковані як внутрішньо переміщені особи в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб (далі - база даних) до 24.02.2022 і перебувають не менш як один рік на обліку в базі даних.
Тобто, саме Порядок № 280 визначає умови та порядок призначення та виплати відповідній категорії громадян грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення.
З огляду на зазначене колегія суддів визнає безпідставними доводи позивача про наявність колізії між Порядком № 280 та Порядком та умовами надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України (далі - Порядок та умови), які також затверджені постановою Кабінетів Міністрів України від 18.04.2018 № 280, позаяк вказані нормативно-правові акти регулюють різні сфери правових відносин.
Так, Порядок і умови визначають механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації та адресовані розпорядникам субвенції, а саме: Мінветеранів (головному розпоряднику) та регіональним та місцевим органам соціального захисту населення. 
Вирішуючи питання щодо наявності в Комісії повноважень скасовувати свої рішення, Суд враховує таке.
Пунктом 2 Порядку № 280 визначено, що право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають внутрішньо переміщені особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - внутрішньо переміщені особи), які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в базі даних та які були обліковані як внутрішньо переміщені особи в базі даних до 24 лютого 2022 року.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 280 за поданням структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, за рішенням виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної в місті (у разі її утворення) ради або за розпорядженням голови районної, районної в м. Києві держадміністрації утворюється комісія щодо розгляду заяв внутрішньо переміщених осіб про призначення грошової компенсації (далі - комісія).
До складу комісії входять представники виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, структурних підрозділів районних, районних у м. Києві держадміністрацій з питань соціального захисту населення, економіки, фінансів, квартирного обліку, капітального будівництва, всеукраїнських громадських об`єднань ветеранів (за їх згодою).
Пунктом 5 Порядку №280 визначені повноваження комісії, до яких, зокрема, належить:
перегляд рішення про призначення грошової компенсації за нововиявленими обставинами (у разі змін у майновому стані, у складі сім`ї, зміни показників опосередкованої вартості спорудження житла, зміни місця проживання, у зв`язку з втратою статусу учасника бойових дій або особи з інвалідністю внаслідок війни, скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, зняття з квартирного обліку тощо);
скасування попереднього рішення за нововиявленими обставинами.
Відповідно до пунктів 9 - 11 Порядку № 280 після отримання заяви про зміни у майновому стані та/або у складі сім`ї, зміни місця проживання, втрати статусу учасника бойових дій або особи з інвалідністю внаслідок війни, скасування дії довідки про облік, зняття з квартирного обліку тощо орган соціального захисту населення або уповноважений орган протягом п`яти робочих днів вносить до комісії подання про перегляд рішення про призначення грошової компенсації.
Комісія протягом п`яти робочих днів з дати надходження подання розглядає його по суті та у присутності внутрішньо переміщеної особи або її законного представника чи уповноваженого представника приймає рішення про призначення (відмову в призначенні/виплаті) грошової компенсації, перегляд рішення, скасування попереднього рішення, надання дозволу на відкриття спеціального рахунка в уповноваженому банку за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в базі даних, виплату грошової компенсації, яку було призначено і не виплачено або виплачено не в повному обсязі на території, на якій ведуться бойові дії, внутрішньо переміщеній особі, яка перемістилася з території, на якій ведуться бойові дії, за місцем перебування на обліку в базі даних.
Повідомлення про розгляд подання надсилається внутрішньо переміщеній особі на адресу задекларованого (зареєстрованого) місця проживання (перебування) або адресу фактичного місця проживання, яка зазначена в заяві, або за допомогою інших засобів зв`язку.
Якщо після прийняття комісією рішення змінено розмір грошової компенсації, орган соціального захисту населення або уповноважений орган протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення повідомляє про такі зміни регіональному органу соціального захисту населення.
За наявності письмового клопотання комісія може розглядати питання щодо призначення (відмови в призначенні/виплаті) грошової компенсації, перегляду рішення, скасування попереднього рішення за відсутності внутрішньо переміщеної особи або її законного представника чи уповноваженого представника. У разі відсутності такого клопотання та/або неявки зазначених осіб розгляд відповідного питання переноситься на наступне засідання комісії.
Комісія може розглядати відповідне питання без участі внутрішньо переміщеної особи або її законного представника чи уповноваженого представника у разі, коли його розгляд переносився двічі.
Аналіз зазначених вище норм дає підстави стверджувати, що при встановленні нововиявлених обставин орган соціального захисту населення повинен внести комісії подання про перегляд рішення про призначення грошової компенсації. При цьому перелік таких обставин не є вичерпним. 
Комісія зобов`язана розглянути це подання у присутності внутрішньо переміщеної особи (або її представника). Ця вимога набуває ще більшого значення за умови, що за результатом розгляду відповідного подання може бути скасовано позитивне для особи рішення та прийнято протилежне.
Тобто, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що Порядок № 280 передбачає можливість перегляду комісією свого ж рішення при встановленні відповідних обставин. Водночас варто наголосити, що в цьому випадку йде мова саме про перегляд за визначеною процедурою, а не про повторний розгляд одного й того ж питання. Відтак рішення, прийняте за результатом такого перегляду, обов`язково має містити виклад нововиявлених обставин та їх вплив на результат вирішення питання про виплату/відмову у виплаті грошової компенсації. Інший підхід до процедури перегляду рішення комісії зумовлює ризики порушення принципу правової визначеності та зловживання з боку суб`єкта владних повноважень, зокрема щодо перегляду власних рішень у будь-який момент без достатньої підстави.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Недоліки в роботі органу державної влади не можуть в подальшому призводити до негативних наслідків для особи.
Колегія суддів також враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування».
У рішенні Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).
Отже, виявлення Комісією помилкового (безпідставного) призначення позивачеві грошової компенсації не зумовлює в останньої права на виправлення своєї помилки будь-яким способом. Відповідач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотриматися визначеного законом алгоритму дій та прийняти вмотивоване рішення.
Частинами першою та другою статті 72 КАС передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частиною другою статті 73 КАС предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Правила оцінки доказів установленні статтею 90 КАС, відповідно до норм якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, закріплений статтею 9 КАС, полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав такі підстави позову як недотримання Комісією процедури перегляду свого попереднього рішення, недоліки в оформленні спірного рішення, а також неповідомлення позивача про розгляд питання про відмову в призначенні йому грошової компенсації.
Указані обставини відповідно до зазначених вище висновків Суду та процесуальних норм входять до предмету доказування та мають вирішальний вплив на правильне вирішення спору, однак, залишились поза увагою суду апеляційної інстанції.
Не встановив цих обставин і суд першої інстанції, помилково констатувавши лише, що відповідач не мав повноважень переглянути власне рішення.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Беручи до уваги наведені порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм, стверджувати, що суди правильно встановили обставини справи, а відтак і що правильно застосували норми матеріального права, не можна.
Ураховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені частинами першою та другою статті 341 КАС, Верховний Суд не може встановлювати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, так само як і не може здійснювати оцінку (переоцінку) наявних у матеріалах справи доказів.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою цієї ж статті справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалені в цій справі судові рішення слід скасувати, а справу - направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.06.2025 у справі № 160/20642/24 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.В. Тацій В.М. Бевзенко   С.Г. Стеценко