П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/3307/25
Провадження № 22-ц/4815/344/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене в складі судді Макеєва С.В., дата складання повного тексту рішення відсутня, у справі №559/3307/25,
в с т а н о в и в :
В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що сторони 17 травня 2003 року зареєстрували шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис № 103. Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей, які є повнолітніми. 
Зазначає, що шлюбні відносини фактично припинені, спільне життя не склалося, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Примирення вважає не можливим у зв`язку із систематичним вчиненням відповідачем психологічного та фізичного насильства, що підтверджується терміновим заборонним приписом, складеним працівниками поліції Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області серія АА №430435.
Просить суд розірвати шлюб.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 17 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дубно Рівненської області, актовий запис №103 розірвано. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне життя та збереження сім`ї було неможливим, оскільки це суперечить інтересам позивача. 
Відмовляючи у задоволення клопотання відповідача про надання строку для примирення, суд врахував категоричну позицію позивачки щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливість збереження сім`ї, вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства та припинення фактичних сімейних відносин. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки тривалий час був відсутній за місцем свого проживання у зв`язку з виконанням трудових обов`язків у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні електромережі».
Разом з тим, заперечує проти розірвання шлюбу та зазначає, що ним було подано клопотання про надання строку для примирення з метою збереження шлюбних відносин, однак судом першої інстанції у задоволені такого відмовлено. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що сторони перебувають у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 травня 2003 року. 
Працівниками поліції Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області було складено терміновий заборонний припис відносно кривдника ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 .
Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18.09.2025 (справа №559/3672/25) ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.
Встановивши, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, сторонами не надано жодного доказу, що шлюбні відносини, за час перебування справи у провадженні суддів, між ними відновлено або про вчинення відповідачем будь-яких реальних дій для збереження сім`ї. А відтак, перебування позивача в шлюбі не відповідає її інтересам, яка, наполягає на тому, що шлюб існує формально, а тому вона не може бути примушена до збереження такого шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Убачається, що відповідач був повідомлений про день та час розгляду справи, оскільки 16 жовтня 2025 року подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та надати строк для примирення тривалістю 2 місяці (а.с. 31).
Відповідачем не наведено належних та допустимих доводів на підтвердження того, що незабезпечення його участі у розгляді справи судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення спору по суті заявлених вимог. 
При цьому матеріалами справи підтверджується, що відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, однак своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався, що не може бути підставою для скасування судового рішення.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного невжиття місцевим судом заходів до примирення подружжя як такі, що суперечать обставинам справи та нормам сімейного законодавства.
Відповідно до ст.ст. 111, 112 СК України застосування судом заходів примирення подружжя є правом, а не обов`язком суду і в разі встановлення того, що подальше сумісне життя і збереження шлюбу суперечить таким, що мають суттєве значення інтересам будь-кого з подружжя, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції, про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Окрім того, судом враховано вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства стосовно позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 09 квітня 2026 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.
Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.