ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/2462/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Власова Ю. Л., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
позивачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Рай" - Демченко М.М., адвокат (ордер АІ №2124662 від 10.02.2026),
Фізичної особи-підприємця Виговського Євгенія Аркадійовича - Демченко М.М., адвокат, (ордер АІ №2124663 від 10.03.2026),
відповідача - Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України - Дикань О.М. (самопредставництво),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рай" та Фізичної особи-підприємця Виговського Євгенія Аркадійовича
на рішення Господарського суду Харківської області від 14.10.2025 (суддя Сальнікова Г.І.) та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 (судді Попков Д.О., Істоміна О.А., Стойка О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рай" (далі - ТОВ "Рай") та Фізичної особи-підприємця Виговського Євгенія Аркадійовича (далі - Підприємець; ФОП Виговський Є.А.)
до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України (далі - АМК; Комітет)
про визнання недійсним та скасування рішення.
Короткий зміст позовних вимог
ТОВ "Рай" та Підприємець звернулися до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до АМК про визнання недійсним та скасування рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №2/01-47-23 від 08.05.2025 №70/96-р.к (далі - Рішення АМК) та стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд Харківської області рішенням від 14.10.2025, залишеним без змін Східним апеляційним господарським судом постановою від 19.01.2026, у позові ТОВ "Рай" та Підприємця відмовив повністю. 
Судові рішення обґрунтовані тим, що встановлені у Рішенні АМК обставини у своїй сукупності свідчать про узгодженість (координацію) дій позивачів під час участі в аукціоні.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційних скаргах (які ідентичні за змістом) ТОВ "Рай" та Підприємець, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, та направити справу на новий розгляд.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційні скарги подані на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржники зазначають, що судами застосовано норми права, без врахування висновків Верховного Суду, а саме:
щодо оцінки доказів з огляду на їх вірогідність та сукупність, а також необхідності застосування критеріїв оцінки доказів передбачених приписами статті 86 ГПК України застосування статей 73-76 ГПК України викладених у постановах від 23.03.2021 у справі №910/4542/20, від 11.06.2020 у справі №910/10212/19, від 28.10.2022 у справі №910/20229/20, від 27.01.2022 у справі №910/16243/20, від 26.05.2022 у справі №910/20099/20, від 22.10.2019 у справі №910/2988/18, від 05.08.2019 у справі №922/2513/18, від 07.11.2019 у справі№914/1696/18.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржники зазначають про відсутність висновків Верховного Суду стосовно того, що чинним законодавством України не регламентовано випадки, коли за отриманням спеціального дозволу на користування надрами та проведенням для цього аукціону звертається особа яка є і власником трубчастих колодязів, які безпосередньо і є тією ділянкою нард, для користування якою необхідно отримати спеціальний дозвіл, і власником земельної ділянки, на якій ці трубчасті колодязі розташовані. З моменту участі позивача у 2021 році в аукціоні і отримання спеціального дозволу на користування надрами до сьогодні чинне законодавство України, яким врегульовано питання надання спеціального дозволу на користування надрами, зазнало певних змін, певні аспекти отримання такого дозволу приведено у відповідність до практичних аспектів даного виду правовідносин. Проте, на сьогодні ситуація, яка виникла у скаржника належним чином не врегульована, як і відсутні відповідні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржники зазначають, що судові рішення підлягають скасуванню, зокрема у разі:
- якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими;
- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи, щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Доводи інших учасників справи 
Від АМК 16.03.2026 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на касаційні скарги, в якому останнє просить залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення та постанову у справі залишити без змін.
У відзиві АМК вказує про те, що строк на подання відзиву на касаційну скаргу пропущений, у зв`язку з чим додатково просить Суд поновити йому строк на подання відзиву. 
Ухвалою Верховного Суду від 19.03.2026, яка занесена до протоколу судового засідання, Суд відмовив у поновленні строку на подання відзиву на касаційні скарги та прийнятті відзиву на касаційну скаргу. Однак, Суд залучив цей відзив, як письмові пояснення до матеріалів справи.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Замовником на веб-порталі системи онлайн аукціонів з продажу та здачі в оренду майна "Prozorro.Продажі" 20.09.2021 опубліковано оголошення (SUE001-UA-20210920-33660) про проведення аукціону. Стислий опис активу та забезпечення - Спеціальний дозвіл на користування надрами - Ділянка надр в с. Пиротчине (трубчасті колодязі №1, №2) в адміністративному відношенні розташована в с. Пиротчине Кролевецького (Конотопського - відповідно до постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17.07.2020 №807-ІХ) району Сумської області. 
Вид корисної копалини - підземні води. Вид користування надрами та строк, на який надається дозвіл: геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислова розробка родовищ, 5 років. Організатор аукціону - ТОВ "Українська енергетична біржа". 
Початок прийому пропозицій (дата і час) - 22.09.2021 (18 год 00 хв). 
Кінцевий строк подання цінових пропозицій (дата і час) - 08.11.2021 (20 год 00 хв). 
Початок аукціону (дата і час) - 09.11.2021 (12 год 55 хв).
Початкова ціна продажу лоту - 178 656,00 грн. без ПДВ. Розмір мінімального кроку підвищення - 10 000 грн.
Відповідно до протоколу електронного аукціону SUE001-UA-20210920-33660 учасниками електронного аукціону були: ТОВ "Рай"; ФОП Виговський Є.А. 
Згідно з протоколом електронного аукціону, сформованого 09.11.2021, переможцем аукціону визнано ТОВ "Рай" з ціновою пропозицією 188 660,00 грн. без ПДВ. 
Між замовником та ТОВ "Рай" укладений договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ підземних вод Ділянки надр в с. Пиротчине (трубчасті колодязі №1, №2), яка знаходиться в Конотопському районі Сумської області від 07.12.2021 №5/16-21.
Рішенням АМК визнано, ТОВ "Рай" та ФОП Виговський Є.А. вчинили правопорушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210-III) у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів аукціону, проведеного Державною службою геології та надр України за лотом "Спеціальний дозвіл на користування надрами - ділянка надр в с. Пиротчине (трубчасті колодязі №1, №2) (ідентифікатор аукціону в системі "Prozorro.Продажі": SUE001-UA-20210920-33660).
За порушення, вказане в пункті 1 резолютивної частини Рішення АМК, накладено на ТОВ "Рай" штраф у розмірі 51 000,00 грн. За порушення вказане в пункті 1 резолютивної частини Рішення АМК, накладено на ФОП Виговського Є.А. штраф у розмірі 68 000,00 грн.
Зокрема, у Рішенні АМК зазначені такі обставини, які стали підставою для притягнення позивачів до відповідальності за вчинене порушення:
- згідно з інформацією наданою Головним управлінням ДПС у Сумській області листом від та Головним управлінням ДПС у місті Києві учасники аукціону мають відкриті рахунки в АТ КБ "Приватбанк";
- відповідно до інформації ДП "Прозорро.Продажі" (адміністратор електронної системи онлайн аукціонів з продажу та здачі в оренду майна), учасники аукціону для участі в ньому завантажували цінові пропозиції з одного і того ж електронного майданчика Smarttender (оператор ТОВ "Смарттендер"); 
- подання цінових пропозицій для участі у аукціоні позивачі здійснювали з однієї і тієї ж ІР-адреси НОМЕР_1 , вказана ІР-адреса протягом вересня - у період проведення аукціону була виділена в користування ТОВ "Рай" за адресою: Сумська обл., Конотопський район, село Пиротчине (оптична муфта) відповідно до договору про надання телекомунікаційних послуг;
- ТОВ "Омега Телеком" повідомило, що ним з ТОВ "Рай" укладено договір надання доступу до мережі Інтернет за адресою: Сумська обл., Кролевецький (Конотопський) район, село Пиротчине (оптична муфта); точка надання, адреса: Сумська обл., Кролевецький (Конотопський) район, село Пиротчине (оптична муфта). При цьому, ТОВ "Омега Телеком" зазначило про відсутність будь-яких відносини щодо доступу до мережі Інтернет з ФОП Виговським Є.А;
- ФОП Виговський Є.А. повідомив АМК, що протягом 2021 року (в тому числі в період проведення аукціону) доступ до мережі Інтернет здійснювався за допомогою мобільного Інтернету 4G та технології WI-FI. Вхід до системи Інтернет-банкінгу для керування банківськими рахунками відповідачами здійснювався з однієї і тієї ж ІР-адреси, яка була виділена у користування ТОВ "Рай";
- позивачі у цій справі здійснювали подання цінових пропозицій для участі у аукціоні з одного електронного майданчика Smarttender та однієї і тієї ж ІР-адреси, яка надавалася у користування ТОВ "Рай" протягом 2021 року (в тому числі в період проведення аукціону), що свідчить про спільне здійснення господарської діяльності та узгоджені дії під час участі у аукціоні. Наведена обставина також не спростована позивачами в процесі розгляду справи;
- в ході аналізу цінових пропозицій, завантажених відповідачами для участі у аукціоні, Відділенням встановлено, що ТОВ "Рай" та ФОП Виговський Є.А. на аукціон завантажили до системи "Prozorro.Продажі" документи в електронному вигляді, які створені в один і той же день з незначною різницею у часі та дані файли створені в одному PDF форматі за допомогою однакової офісної техніки. З інформації, наведеної в таблиці №4 рішення вбачається, що позивачі завантажили документи до системи "Prozorro.Продажі" з метою участі в аукціоні, які створені з однаковими параметрами "Виробник PDF" та "Програма". При цьому послідовний час створення в один день (27.10.2021) з різницею у часі 3 хвилини поданих цінових пропозицій: спочатку завантажувались на аукціон документи ТОВ "Рай" (12:41:42), а потім документи ФОП Виговського Є.А. (12:44:10);
- документи, подані позивачами у складі цінових пропозицій на аукціон, мають однакові властивості, зокрема файли PDF створені за допомогою одного і того ж програмного забезпечення (Panasonic Multi-Function Station 2.30 RUS) та створення файлів здійснювалось в один і той же день з невеликою різницею у часі (3 хвилини), що виключає можливість випадкового збігу і свідчить про однакове походження документів та про спільну (угоджену) підготовку до аукціону;
- ФОП Виговський Є.А. встановив початкову цінову пропозицію у розмірі 178656,00 грн. без ПДВ, що відповідає стартовій ціні продажу, а ТОВ "Рай" - у розмірі 188660,00 грн., тобто на 10004 грн. або 5,6 %, яка є близькою до розміру мінімального кроку підвищення ціни; 
- відповідно до протоколу електронного аукціону від 09.11.2021, переможцем аукціону визнано ТОВ "Рай" з ціновою пропозицією 188 660,00 грн без ПДВ, з яким укладений договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ підземних вод Ділянки надр в с. Пиротчине (трубчасті колодязі №1, №2), яка знаходиться в Конотопському районі Сумської області від 07.12.2021 № 5/16-21;
- ТОВ "Рай" повідомило АМК, що подання заявки будь-якими суб`єктами господарювання для участі в електронному аукціоні з продажу спеціального дозволу, у тому числі дослідно-промислової розробки підземних вод трубчастих колодязів №1 і № 2 (ідентифікатор аукціону в системі Prozorro продажі": SUE001-UA-20210920-33660) було вкрай малоймовірним. Подача заявки на участь в аукціоні ФОП Виговським Є.А. була вимушеним кроком продиктованим пунктом 34 Порядку проведення електронних аукціонів щодо наявності менше двох заявок для проведення аукціону. Тобто, ТОВ "Рай" стверджував, що аукціон відбувся завдяки подачі заявки на участь в аукціоні ФОП Виговським Є.А, оскільки відповідно до пункту 34 Порядку аукціон вважався таким, що не відбувся у зв`язку з поданням до нього менше двох заявок;
- згідно з інформацією, наданою ДП "Прозорро.Продажі" позивачі не здійснювали вхід до аукціону, що свідчить про формальну участь ФОП Виговського Є.А. в аукціоні та його незацікавленість у перемозі в аукціоні, а також про існування спільних інтересів між позивачами та створення умов ФОП Виговським Є.А. для перемоги ТОВ "Рай" в аукціоні, що позивачами під час розгляду справи не спростовано;
- ПАТ "Київстар" та ПрАТ "ВФ Україна" надало відомості про те, що між мобільними номерами телефонів НОМЕР_2 та +38(050)3891560 які належали ТОВ "Рай" та Підприємцю відбувалися з`єднання, зокрема, в період між датою проведення аукціону та датою укладання договору між замовником та ТОВ "Рай";
- Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції складений 17.11.1981 актовий запис №3531 про народження Виговського Євгенія Аркадійовича , батьком якого є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_3 . При цьому ТОВ "Рай" підтвердило, що між ФОП Виговським Є.А. та засновником, кінцевим бенефіціарним власником та керівником ТОВ "Рай" ОСОБА_2 існують родинні відносини, а саме ОСОБА_2 є батьком Виговського Євгенія Аркадійовича ;
- ТОВ "Рай" також повідомило, що між ним та ФОП Виговським Є.А. існували та існують родинні стосунки між батьком і сином, які разом займаються розбудовою господарської діяльності ТОВ "Рай" за адресою: Сумська обл., Конотопський р-н, с. Пиротчине, вул. Джерельна, буд. 1 та АДРЕСА_1 ;
- згідно з відомостями, які містяться в ЄДР станом на 09.11.2021, засновником (учасником), кінцевим бенефіціарним власником та керівником ТОВ "Рай" є ОСОБА_2 з часткою у розмірі 100% від статутного капіталу товариства;
- відповідно до даних з Реєстру прав власності на нерухоме майно ТОВ "Рай" є власником нерухомого майна загальною площею 540,8 кв.м за адресою: Сумська обл., Кролевецький р-н, село Пиротчине, вул. Джерельна, буд. 1 на підставі свідоцтва про право власності серії САС №872147 від 29.11.2011.
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав про визнання недійсним та скасування рішення відділення АМК.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії позивачів кваліфіковано за ознаками пункту 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону №2210-III, які стосуються спотворення результатів аукціону. 
Відповідно до приписів Закону № 2210-III: 
- економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1); 
- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);
- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6); 
- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50); 
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51); 
- за порушення, передбачені, зокрема пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону №2210-III.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з вказаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Так, скаржники зазначають, що судами застосовано норми права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які зазначені в касаційних скаргах.
Як вже було зазначено, предметом розгляду у цій справі є визнання недійсним та скасування Рішення АМК, яким визнано, зокрема, що позивачі вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціону.
Суди попередніх інстанцій, відмовили у задоволенні позовних вимог, вказавши на відсутність підстав, визначених статтею 59 Закону № 2210-III, для скасування оскаржуваного Рішення АМК.
Втім, на думку скаржників, суди попередніх інстанції порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, а тому є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.
Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційних скарг, зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, якими визнано дії учасників аукціонів антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів аукціонів, полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону, зокрема, є:
- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;
- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.
При цьому, відповідне з`ясування наявності/відсутності підстав для визнання недійсним рішення АМК у силу приписів статті 59 Закону, дослідження та оцінка доказів, ухвалення судового рішення здійснюється господарськими судами у відповідності до приписів процесуального права.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі покликалися на неповне з`ясування відповідачем фактичних обставин справи, зазначаючи, що висновки АМК ґрунтуються на припущеннях, є незаконними та Рішення АМК підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Скаржники зазначають про неврахуванням судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах, від 23.03.2021 у справі №910/4542/20, від 11.06.2020 у справі №910/10212/19, від 28.10.2022 у справі №910/20229/20, від 27.01.2022 у справі №910/16243/20, від 26.05.2022 у справі №910/20099/20, від 22.10.2019 у справі №910/2988/18, від 05.08.2019 у справі №922/2513/18, від 07.11.2019 у справі№914/1696/18. 
Верховний Суд неодноразово вказував про те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише цій справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.
Верховний Суд також не раз наголошував, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Водночас у справах № 910/10212/19, №910/16243/20, №910/20099/20, №910/4542/20, №910/20229/20, № 910/2988/18, №922/2513/18, №914/1696/18 спір виник з огляду на визнання АМК позивачів такими, що вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю та накладено штраф у зв`язку із вчиненням такого порушення.
З огляду на викладене вище, ця справа та справи №910/16243/20, №910/20099/20 ,№904/5842/20, №910/267/20, №910/4542/20, №910/10212/19, №910/20229/20, № 910/2988/18, №922/2513/18, №914/1696/18, є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання недійсним/скасування рішення АМК у частині, що стосується позивачів), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, що у контексті змістовного критерію вказує на схожість спірних правовідносин в означених справах.
Проте у кожній із наведених скаржниками справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами відповідно до правової кваліфікації АМК певних дій як правопорушення (узгодження поведінки під час проведення торгів та аукціону), та на підставі встановлених судами обставин суди ухвалювали відповідні судові рішення. 
Окрім того, в означених скаржниками постановах правові висновки щодо застосування норм процесуального права (статей 73-76, 86 ГПК України) є загальними при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень, адже кваліфікація правопорушення здійснена за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржників про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду на які посилається скаржники, оскільки у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, враховуючи усю сукупність обставин і доказів, з`ясованих і досліджених в антимонопольній справі, встановив, що АМК досліджував, зокрема: 
- використання однієї ІР-адреси під час керування банківськими рахунками та подання цінових пропозицій для участі у аукціоні;
- завантажені позивачами документи створені в один і той же день з незначною різницею у часі, в одному форматі PDF за допомогою однакової офісної техніки;
- позивачі не здійснювали кроки з підвищення цінових пропозицій, а різниця між ціновими пропозиціями складала 10 004,00 грн, що складає 5,6% (мінімальний крок підвищення ціни);
- пов`язаність позивачів родинними відносинами;
- пояснення ТОВ "Рай" що подача заявки на участь у в аукціоні Підприємцем була вимушеним кроком, щодо необхідності не менше двох заявок для проведення аукціону;
- позивачі не здійснювали вхід до аукціону, що свідчить про формальну участь ФОП Виговського Є.А. в аукціоні та його незацікавленість у перемозі в аукціоні, а також існування спільних інтересів між позивачами та створення умов Підприємцем для перемоги ТОВ "Рай".
Суд зазначає, що відповідно до приписів частини першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Згідно з частиною третьою статті 86 ГПК України суд, зокрема, надає оцінку доказам, у тому числі й кожному доказу, що міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування. Суд має надати оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Під час розгляду справ за участю органів АМК України, предметом яких є визнання недійсним його рішень, встановлені у рішенні АМК обставини та докази підлягають оцінці судами, виходячи з положень частини третьої статті 86 ГПК України і саме від встановлення відповідних обставин справи на підставі правильної оцінки доказів щодо всебічності, повноти та об`єктивності залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас висновки суду у кожній конкретній справі формуються за результатами оцінки судом фактичних обставин, певної доказової бази на підставі наданих сторонами доказів за правилами, визначеними у статті 86 ГПК України.
Отже, при порівнянні щодо визначення подібності має значення застосування судами положень частини третьої статті 86 ГПК України, таким чином, щоб виключити ймовірнісний характер вірогідності.
Відтак, Суд зазначає, що скаржники, посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, не врахували, що такі доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних із встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.
При цьому, судом першої інстанції наголошувалось на тому, що при встановленні ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції враховується не окремий факт, а сукупність обставин, які свідчать про узгоджену поведінку між учасниками аукціону. Суб`єкти господарювання, які беруть участь в аукціоні є конкурентами, а отже повинні змагатися між собою з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг у цій сфері та не вчиняти будь-яких дій, які можуть негативно вплинути на конкуренцію.
Також, суд звертався до висновків Верховного Суду у постановах від 13.08.2019 у справі №916/2670/18, від 05.08.2019 у справі №922/2513/18 про те, що господарським судам під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень Антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів (аукціону) та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини 2 статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності. Таким чином, питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України.
Отже, враховуючи, що рішення у цих справах прийняті за результатами дослідження різних доказів, підстава касаційного оскарження передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України не знаходить свого підтвердження. 
Щодо підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України мотивуючи зазначену підставу, скаржники вказують на відсутність висновку Верховного Суду щодо узгодженості поведінки учасників під час участі у аукціоні для отримання спеціального дозволу на користування надрами в порядку статті 16 Кодексу України про надра у випадку коли такий дозвіл отримується для видобутку надр з колодязів на землі яка знаходиться у власності одного з конкурсантів.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.
Для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.
Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як антиконкурентні узгоджені дії. 
Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів аукціону (через узгодження поведінки учасниками аукціону).
Узгоджена поведінка учасників аукціону не відповідає його суті. 
Верховний Суд наголошує, що сама суть процедур торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, виключає узгодження поведінки їх учасниками, оскільки останнє не відповідає змісту змагальності. Змагальність забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону № 2210-III змагальність учасників процедур торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією.
Норми права, за якими відповідачем здійснена кваліфікація правопорушення (пункт 1 статті 50 та пункт 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III), є загальними нормами при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень про притягнення суб`єкта господарювання за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів/аукціонів/конкурсів.
Ураховуючи вимоги пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є, зокрема, неправильне застосування судом норм матеріального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Тобто, Верховний Суд тлумачить норму права та, як наслідок, формує узагальнений висновок її застосування, вказує, що судам попередніх інстанцій потрібно враховувати, якщо правовідносини сторін регулюються відповідною нормою права, в іншому випадку - які обставини слід встановити для можливості її застосування саме в певній категорії правовідносин, однак не у справі з конкретним предметом спору, оскільки правильність застосування судами нижчих інстанцій норми права у справі з конкретним предметом позову (з урахуванням висновків суду касаційної інстанції) залежить від встановлених фактичних обставин у ній, порядок встановлення яких не є типовим і здійснюється насамперед на підставі позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію у відповідній справі.
У разі подання скарги з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд насамперед з`ясовує відсутність висновку щодо питання застосування норми права у певній категорії правовідносин, надалі - досліджує наявність/відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій, зокрема, норм матеріального права з урахуванням уже встановлених в певній справі обставин на підставі оцінених судами доказів, адже не має права виходити за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, унормованих статтею 300 ГПК України.
Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 4 Кодексу України про надра передбачено, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження надрами законодавством України можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади.
Відповідно до частини другої статті 16 Кодексу України про надра (в редакції від 26.08.2021) аукціони щодо продажу спеціальних дозволів на користування надрами проводяться шляхом електронних торгів, що здійснюються за допомогою апаратно-програмного комплексу, що функціонує в Інтернеті та забезпечує заявникам, учасникам і організатору аукціону та центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, та/або Раді міністрів Автономної Республіки Крим можливість користуватися сервісами такої системи з автоматичним обміном інформацією про процедури проведення аукціону.
Згідно з приписами статті 6 статті 16 Кодексу України про надра (в редакції від 26.08.2021) спеціальні дозволи на користування надрами надаються переможцям аукціонів, крім випадків, визначених Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, або Радою міністрів Автономної Республіки Крим щодо розробки родовищ корисних копалин місцевого значення на території Автономної Республіки Крим. Порядок проведення аукціонів з продажу спеціальних дозволів на користування надрами та порядок їх надання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Отже, законодавством не передбачено окремої процедури отримання спеціального дозволу на користування надрами (геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислова розробка підземних вод) у випадку коли у аукціоні приймає участь власник земельної ділянки під площею якої знаходяться підземні води та одночасно власник трубчастих колодязів.
Верховний Суд ще раз наголошує на сталості та послідовності судової практики стосовно того, що змагання при проведенні аукціонів забезпечується таємністю інформації, а змагальність учасників аукціону з огляду на приписи статей 1, 5, 6 Закону № 2210-III передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з учасників та їх обов`язок готувати свої цінові пропозиції окремо, без обміну інформацією. У цьому випадку негативним наслідком є сам факт спотворення результатів аукціону.
Узгодження учасниками аукціонів своїх дій усуває конкуренцію та змагальність між учасниками, а отже, спотворює та спростовує результат, порушує тим самим можливість отримання найбільш ефективного результату, який досягається у зв`язку з наявністю лише справжньої конкуренції.
Окрім того, слід зазначити, що саме по собі дотримання необхідних процедур для проведення аукціону не свідчить про неможливість порушення положень Закону України "Про захист економічної конкуренції".
За приписами статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого АМК є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються названим Комітетом у межах його компетенції. Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства (частини перша і друга статті 12 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").
Водночас згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 2210-III встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. 
З огляду на встановлені обставини суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виснував, що встановлені АМК обставини, не спростовані ТОВ "Рай" та Підприємцем, антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення аукціону не можуть виправдовуватися міркуваннями "доцільності" з огляду на право власності ТОВ "Рай" на земельну ділянку, трубчасті колодязі та здійснені витрати, а позивачами не доведено як передбачених статтею 59 Закону № 2210-III підстав для визнання недійсним рішення АМК, так і підстав для скасування рішення місцевого суду.
Звертаючися до суду позивачі просили визнати недійсним та скасування Рішення АМК, предметом дослідження якого було порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів конкретних торгів/аукціонів. 
У касаційних скаргах ТОВ "Рай" та Підприємець не наводять аргументів в чому саме полягало неправильне застосування судами попередніх інстанцій Закону № 2210-III, під час перегляду Рішення АМК яким дії скаржників кваліфіковано порушенням передбаченим пунктом 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону № 2210-III, що виключає можливість з`ясування судом касаційної інстанції наявності/відсутності неправильного застосування судом апеляційної інстанції законодавства у сфері недобросовісної конкуренції.
При цьому, скаржники вдаються до довільного тлумачення положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, та водночас не враховують підходів Верховного Суду до розгляду касаційних скарг, поданих з такої ж підстави оскарження, спотворює їх зміст та нівелює істинну мету їх запровадження законодавцем у ГПК України, адже фактично просять надати правовий висновок, який по суті вимагає спростування здійсненої судами оцінки обставин та доказів у справі та, як наслідок, скасувати оскаржувані судові рішення про відмову у задоволенні позовів.
У контексті наведеного колегія суддів наголошує, що коректне обґрунтування названої підстави касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє наявність висновків у певній категорії справ і залежно від встановленого - правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права з урахуванням встановлених обставин та в межах доводів касаційної скарги.
З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, є необґрунтована та така, що не знайшла свого підтвердження.
Щодо підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України слід зазначити таке.
Зокрема, скаржники посилаючися на те, що позивачі зверталися до суду першої інстанції із клопотанням про витребування належним чином засвідчених копій матеріалів справи та заявою про збільшення позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, що стало підставою для звернення із заявою про відвід судді Сальникової Г.І. Скаржники вважають, що підстави заявленого відводу були обґрунтованими, проте суд відмовив у його задоволенні, а тому зазначають це як окрему підставу касаційного оскарження, що узгоджується з пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України. При цьому скаржники відзначають, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є необґрунтоване відхилення судами клопотань про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України).
Господарський суд Харківської області протокольною ухвалою від 02.09.2025, зокрема, розглянув клопотання позивачів про витребування у АМК належним чином засвідчену копію матеріалів справи №2/01-47-23, яке викладене у позовній заяві. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи подані сторонами разом із заявами по суті справи докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також приймаючи до уваги вимоги частини 2 статті 81 ГПК України, які ставляться до клопотання про витребування доказів, які позивачами не дотримано, відповідне клопотання залишено судом без задоволення на підставі статті 42, 81, 233-234 ГПК України.
Також, Господарським судом Харківської області ухвалою від 23.09.2025 відмовлено у задоволенні заяви ФОП Виговського Є. А. про збільшення позовних вимог. Ухвала мотивована тим, що Підприємець звертаючись з відповідною заявою доповнює позов новою вимогою немайнового характеру , що не є збільшення позовних вимог, оскільки під збільшенням позовних вимог слід розуміти збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. При цьому судом зазначено, що якщо в заяві йдеться про збільшення розміру немайнових вимог, то фактично позивачем заявляється вимога про подання іншого позову. Також, суд врахувавши, що ним здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, надано учасникам справи можливість для висловлення своєї правової позиції, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 07.10.2025 о 12:00.
З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від ФОП Виговського Є. А. зареєстровано заяву, яка сформована в системі "Електронний суд" 29.09.2025, в якій він просить суд відвести від розгляду справи №922/2462/25 суддю Сальнікову Г.І.
В обґрунтування заяви зазначено, що 27.08.2025 р. позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. В підготовчому судовому засіданні 02.09.2025 вказана заява судом розглянута не була. Судом оголошено, що заяву про збільшення позовних вимог досліджено та буде розглянуто в процесі розгляду справи. Наведене підтверджується протоколом судового засідання. Підготовче засідання відкладено на 23.09.2025. В підготовчому засіданні 23.09.2025 судом для вирішення питання щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог оголошено перерву після закінчення якої оголошено короткий текст ухвали, якою відмовлено в задоволенні заяви про збільшення позовних вимог, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Заявник стверджує, що в порушення положень, що регламентують порядок проведення підготовчого провадження та питань, які підлягають вирішення під час нього, судом не було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги, заслухано уточнення позовних вимог, оскільки після перерви щодо розгляду заяви про збільшення позовних вимог судом тією ж ухвалою закрито підготовче провадження без з`ясування чи мають сторони інші заяви та/або клопотання, думки сторін щодо можливості закриття підготовчого провадження, без погодження зі сторонами дати судового засідання для розгляду справи по суті.
Також, в обґрунтування заяви зазначено, що судом не було визначено порядок розгляду справи, не з`ясовано чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Крім того, на переконання заявника, в судовому засіданні 02.09.2025 судом поновлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, проте ухвала у встановленому ГПК України порядку постановлена не була.
Таким чином, заявник резюмував, що викладені обставини є такими, що свідчать про упередженість цього складу суду та викликають сумніви в його об`єктивності, а тому з метою недопущення у майбутньому недовіри з формуванням думки учасників процесу на правомірні очікування законності можливого рішення суду, що може бути сумнівом неупередженого рішення у справі інших учасників процесу, а також усунення будь-яких сумнівів, що суд не здатен винести неупередженого рішення, вбачається за доцільне відведення визначеного складу суду від розгляду вказаної справи.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.10.2025 визнано заяву ФОП Виговського Є. А. про відвід судді Сальнікової Г.І. від розгляду справи №922/2462/25 необґрунтованою. 
Заяву ФОП Виговського Є. А. про відвід судді Сальнікової Г.І. від розгляду справи №922/2462/25 передано на розгляд іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, якого буде визначено у порядку, встановленому частиною першою статті 32 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 у задоволенні заяви про відвід судді Сальнікової Г.І. від розгляду справи № 922/2462/25 відмовлено. 
Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 35 ГПК України.
Відповідно до положень частини другої статті 38 ГПК України з підстав, зазначених у статтях 35, 36 і 37 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
У контексті заявленого відводу у цій справі, колегія суддів звертає увагу на приписи частини четвертої статті 35 ГПК України, якою імперативно визначено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Ухвали суду першої інстанції від 01.10.2025 та від 02.10.2025 мотивовано тим, що викладені ФОП Виговським Є. А. у заяві обставини стосуються саме процесуальних дій судді та прийнятих нею під час підготовчого засідання рішень з процесуальних питань, а відтак не можуть бути підставою для відводу судді від розгляду даної справи у розумінні наведених приписів частини четвертої статті 35 ГПК України, оскільки не є належним і вмотивованим підтвердженням існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності суддів під час розгляду даної справи, у зв`язку із чим господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, який ґрунтується на власних припущеннях заявника щодо упередженості судді.
Ураховуючи наведене та обґрунтування скаржником підстав для відводу Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи заяви про відвід не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді Сальнікової Г.І.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Білуха проти України" (№ 33949/02, § 49-52, від 09.11.2006) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Верховний Суд, оцінюючи наявність підстав для відводу за суб`єктивним критерієм, констатує відсутність підстав стверджувати, що суддя Сальнікова Г.І. виявила неупередженість або необ`єктивність. Сумніви у неупередженості суддів повинні ґрунтуватися на фактичних обставинах, а не на припущеннях. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного. Водночас доказів на спростування презумпції неупередженості судді заявником не надано.
Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу суддів з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення. Необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.
Таким чином, відсутні підстави для висновку, що в ухваленні рішення суду першої інстанції брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід, що, у свою чергу, виключає скасування оскаржуваного судового рішення на підставі пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. 
Схожі за змістом висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 та постановах Верховного Суду: від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23; від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23; від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23.
Суд зазначає, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, таке порушення норм процесуального права, коли суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, внаслідок чого обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не були встановлені.
Ураховуючи мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, що викладені в ухвалах та оскаржуваному судовому рішенні, колегія суддів зазначає суд першої інстанції у межах наданих повноважень та вимог чинного ГПК України розглянув клопотання та дійшов висновку щодо відмови у їх задоволенні.
Верховний Суд не вбачає процесуальних порушень з боку суду першої інстанції, щодо достатності і обґрунтованості відмов у задоволенні клопотань позивачів про витребування доказів та збільшення позовних вимог.
Водночас, Верховний Суд враховує, що скаржники у своїх касаційних скаргах не наводять, не конкретизують та не мотивують в чому саме полягала така необґрунтованість.
При цьому, що сама по собі незгода сторони з відмовою у задоволенні клопотань про витребування доказів та збільшення позовних вимог не може бути підставою для висновку, що судами допущено у цій частині порушення норм процесуального права, яке є підставою для скасування оскаржених судових рішень.
Наведені у касаційних скаргах доводи за своїм змістом фактично зводяться виключно до незгоди скаржників з наданою судами першої і апеляційної інстанцій оцінкою наявних у справі доказів та встановленими обставинами, та спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що, відповідно до норм статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Отже, підстава касаційного оскарження передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України також не знайшла свого підтвердження.
За таких обставин, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає про необґрунтованість скарг та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 
Доводи скаржників про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм права при ухваленні оскаржуваного судового рішення за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційних скаргах, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційні скарги ТОВ "Рай" та Підприємця слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржників, оскільки, Верховний Суд касаційні скарги залишає без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рай" та Фізичної особи-підприємця Виговського Євгенія Аркадійовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 14.10.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у справі № 922/2462/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова 

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова