Дата документу 16.03.2026 Справа № 337/2390/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 337/2390/25      Головуючий у І інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/78/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 березня 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ємця Артема Юрійовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ТОВ «Веллфін» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.04.2021 між ТОВ «Веллфін»та ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір про споживчий кредит № 1533430, відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримала у кредит грошові кошти в розмірі 10000 грн шляхом їх перерахування на її банківську картку, строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,04% від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування позикою, 1,04% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, визначеного в п.1.3 договору. 
Крім того, згідно з п.1.5.2 договору у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3 договору, нарахування саме процентів за користування позикою, встановлених п.1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості, включаючи день погашення як плата за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. 
ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором, кредитні кошти у визначений строк і до цього часу не повернула, проценти за користування ними не сплатила, у зв`язку з чим, станом на 25.04.2025, утворилася заборгованість в загальному розмірі 30000 грн, що складається з: заборгованості за основним боргом – 10000 грн, відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України – 20000 грн.
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «Веллфін» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за договором про споживчий кредит № 1533430 від 19.04.2021 в розмірі 30000 грн та судові витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за кредитним договором № 1533430 від 19.04.2021 в загальному розмірі 30000 грн, в рахунок повернення судових витрат зі сплати судового збору - 2422,40 грн, усього: 32422,40 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ємця А.Ю. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував позиція відповідача щодо строку нарахування відсотків. Відповідно до п. 1.3 договору про споживчий кредит № 1533430 від 19.04.2021, строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно з Графіком розрахунків (додаток до Договору) до 19.05.2021. Таким чином строк користування кредитом закінчився через 30 днів після його видачі, тобто 19.05.2021. Позивач має право нараховувати відсотки тільки за період користування кредитом. Сума відсотків не може перевищувати 3120 грн, як це передбачено договором.
Після закінчення строку договору (у цій справі — після 19.05.2021 ) кредитор втрачає право нараховувати договірні проценти. З цього моменту в нього виникає право на отримання інших платежів, встановлених законом як наслідок прострочення. Стаття 625 ЦК України встановлює обов`язок боржника сплатити три відсотки річних, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Позивач, розуміючи це, вдався до юридичної маніпуляції: він у пункті 1.5.2 договору назвав свої договірні 379,6% річних «платою в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України». Це є підміною понять. Сторони не можуть у договорі змінити суть закону. Вони можуть встановити інший розмір відсотків річних (наприклад, 5% чи 10%, замість 3% річних передбачених ч.2 ст.625 ЦК України), але не можуть видавати договірні проценти за проценти річних. Суд першої інстанції мав застосувати норму ст. 625 ЦК буквально і обмежити стягнення періодом дії кредитного договору.
Крім того  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ємця А.Ю. заперечує підписання договору і отримання кредитних коштів. Кредитний договір №1533430 про надання споживчого кредиту від 19.04.2021 не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідачкою ОСОБА_1 . Саме тільки зазначення її персональних даних не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства.
У своєму відзиві ТОВ «Веллфін» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх помилковість та необґрунтованість, вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції належним чином дослідив та надав належну оцінку наданим товариством доказів, у зв`язку з чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, цей спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає повною мірою. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Повністю задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з власної волі звернулася до позивача, ознайомилась з інформацією про умови кредитування та уклала кредитний договір, підписавши який, погодила усі запропоновані кредитором істотні умови кредитування, зокрема, розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, від договору не відмовилась. Розмір процентів за користування кредитом було визначено сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. При цьому, розмір процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування не перевищував суми позики. Також сторони за взаємною згодою погодили розмір процентів за прострочення боржником грошового зобов`язання в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, що не суперечить змісту ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів у цілому погоджується з висновком суду про укладення договору, однак, вважає, що в цій справі доцільно зменшити розмір процентів за прострочення боржником грошового зобов`язання в порядку ч.2 ст.625 ЦК України з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з заявкою на отримання позики шляхом її заповнення в особистому кабінеті на сайті позивача: https://creditup.com.ua, зазначивши, зокрема, мету - ремонт, розмір займу – 10000 грн, строк займу – 30 днів, свої персональні дані – ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, місце реєстрації, адресу електронної пошти, номер телефону, номер банківської картки, та додавши скановану копію свого паспорта.
19.04.2021 між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про споживчий кредит № 1533430.
Відповідно до п. 1.1 договору Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти в сумі 10000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені в п.1.5 цього договору.
Позика надається Позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту Позикодавця (https://creditup.com.ua) за умови ідентифікації Позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (п.1.2 договору).
П.1.3 договору передбачено, що позика надається строком на 30 діб і повинна бути повернута згідно з графіком розрахунків (додаток до договору) до 19.05.2021.
Цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний Позичальником та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором.
Згідно з п. 1.5 договору строк та проценти за користування позикою обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на таких умовах: 1.5.1. Протягом строку позики, встановленого п.1.3 договору, розмір основних процентів складає: - 1,04% від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування позикою, - 1,04% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, визначеного в п.1.3 договору. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. 1.5.2. У разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3 договору, нарахування процентів за користування позикою, встановлених п.1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості, включаючи день погашення як плата за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.
Згідно з п.7.1, 7.2 договору невід`ємною його частиною є Правила надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі – Правила), які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам.
Уклавши цей договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті Позикодавця.
Відповідно до п. 7.3 договору Позичальник підтверджує, що до укладання цього договору отримав від Позикодавця інформацію, що визначена в частині другій ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в частині другій ст.31 Закону України «Про захист прав споживачів».
Невід`ємним додатком до договору є Графік розрахунків, згідно з яким сума за договором становить 10000 грн, дата погашення – 19.05.2021, сума процентів – 3120 грн, разом сукупна вартість позики – 13120 грн.
У Правилах надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі – Правила), затверджених наказом № 60 від 30.12.2020, зазначено, що вони є публічною пропозицією (офертою) в розумінні ст. 641,644 ЦК України на укладання договору про споживчий кредит на умовах, що встановлені Товариством і застосовуються в разі подання фізичною особою - заявником заявки на сайті Товариства за електронною адресою: creditup.com.ua на отримання позики та здійснення інших дій, що передбачають дані Правила (акцепт). Ці Правила є невід`ємною частиною договору про споживчий кредит.
Відповідно до п. 4.1, 4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на Сайті Товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення Заявки на Сайті Товариства шляхом заповнення всіх полів Заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.
Підтвердженням згоди заявника на отримання позики є направлена на розгляд Товариства заява про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки (п.4.8 Правил).
Відповідно до п.6.1-6.9 Правил договір про споживчий кредит з Заявником укладається на умовах та в порядку визначеному цими Правилами. 
У разі прийняття позитивного рішення Товариство інформує Заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в Заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в Особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу зазначену в Заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, Заявник отримує електронну копію Договору про споживчий кредит. 6.3 У разі отримання Договору про споживчий кредит засобами електронного зв`язку, Заявник укладає Договір про споживчий кредит з товариством в Особистому кабінеті.
Для підписання електронної форми Договору про споживчий кредит, Заявник здійснює вхід на Сайт Товариства та за допомогою Логіну та Паролю входить до Особистого кабінету. 
Заявник погоджується на використання в усіх відносинах, що засновані на першому Договорі про споживчий кредит та на всіх наступних Договорах про споживчий кредит, інших договірних угодах, що можуть бути укладені між Заявником та Товариством, Електронного підпису одноразовим ідентифікатором в якості аналога власноручного підпису між Товариством та Заявником. 
Заявник підписує, а також підтверджує ознайомлення та згоду з усіма істотними умовами Договору про споживчий кредит з моменту підтвердження Електронним підписом одноразовим ідентифікатором у Особистому кабінеті, доступ до якого здійснено з використанням унікального Логіну та унікального Пароля Особистого кабінету. 
Товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в Договорі про споживчий кредит на рахунок банківської платіжної картки зазначеної в Заявці. 
Договір про споживчий кредит №1533430 від 19.04.2021 було підписано позичальником ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «vw6563» і в договорі також зазначені її персональні дані – ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, місце реєстрації.
Згідно з інформацією ТОВ «ПрофітГід», товариство підтвердило, що в межах Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-12 від 01.12.2020 та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, здійснив успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача: номер платіжної інструкції – а 46746397 1533430, номер транзакції – 31882-76255-31874, дата/час здійснення переказу – 19.04.2021, 13:20:27, сума переказу – 10000 грн, номер платіжної картки отримувача – НОМЕР_1 , емітент – ПриватБанк, код авторизації – 641438, код RRN – 002663091685, призначення платежу – кредит.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики №1533430 від 19.04.2021 заборгованість ОСОБА_1 за цим договором складає 30000 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту – 10000 грн, заборгованості за процентами – 20000 грн. 
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний електронний правочин вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Отже, ТОВ «ВЕЛЛФІН» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором № 1533430 від 19.04.2021, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі 10000 гривень.
Натомість позичальник ОСОБА_1  неналежним чином виконувала свої зобов`язання, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, правильно оцінивши надані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір про споживчий кредит укладений ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
У вказаному договорі сторони погодили розмір позики, грошову одиницю, в якій її надано, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 на укладення договору у електронній формі.
Тобто, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором № 1533430 від 19.04.2021 перед ТОВ «ВЕЛЛФІН».
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо не доведення позивачем факту підписання ОСОБА_1 споживчого кредиту, отримання нею кредитних коштів та безпідставності нарахування процентів за користування кредитними коштами з огляду на те, що підписавши договір про споживчий кредит № 1533430 від 19.04.2021 електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідач підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту та засвідчила у встановленій законом формі свою обізнаність з усіма умовами кредитування, зокрема сумою кредиту 10000 грн, заявленим строком користування кредитом, нарахованими процентами за користування кредитом.
На підтвердження обставини порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами позивач надано розрахунок заборгованості, який міститься у довідці про укладений договір та який відповідачем не спростовано.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що умовами п. 1.5 договору позики передбаченого обов`язок відповідача сплатити на користь позивача проценти за користування позикою на таких умовах: 1,8 процентів від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 1,8 процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 договору.
За п. 1.5.2. у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3. договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1. договору проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою).
Згідно з п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Апеляційний суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), згідно якого у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (ст.1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 червня 2022 у справі №3-188/2020(455/20) вказано, що приписи ч.2ст. 625 ЦК України, першогоречення ч.1ст. 1050 ЦК України та ч.1ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (ч.1ст. 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.
Таке обґрунтування Рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи ч.2 ст. 625 та ч.1 ст.1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються заст. 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за ст. 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).
Отже, договір № 1533430 від 19.04.2021 укладений на 30 днів, упродовж яких товариство нараховувало відповідачу відсотки за користування кредитними коштами відповідно до п.1.5.1 договору в межах строку позики, визначеного в п.1.3 договору в розмірі 3120 грн.
Разом з тим, товариство нарахувало ОСОБА_1 проценти відповідно до п.1.5.2 договору поза визначеним строком як плата за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст.625 ЦК України.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Положеннями статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.
Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.
Пунктом 1.5.2 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3 договору, нарахування саме процентів за користування позикою, встановлених п.1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості, включаючи день погашення як плата за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.
Згідно з розрахунком заборгованості, сума таких відсотків складає 16880 грн.
Враховуючи вказані вище обставини, а також принципи розумності, справедливості й пропорційності, колегія суддів вважає, що розмір процентів, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України та пункту 1.5.2 договору за прострочення виконання грошового зобов`язання, підлягає зменшенню та встановленню у сумі, яка дорівнює половині суми заборгованості, а саме: 100000 грн * 50 % = 5000 грн.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ємця А.Ю., скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за кредитним договором № 1533430 від 19.04.2021 в загальному розмірі 18120 грн, з яких: 10000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 3120 грн – заборгованість за відсотками; 5000 грн – відсотки за неправомірне користування чужими коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Веллфін» сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн,  ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги – 3633,60 грн.
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (60,4%) позивач має право на відшкодування витрат зі сплати судового збору в розмірі 1463,13 грн, та пропорційність вимог апеляційної скарги (39,6 %), відповідач має право на відшкодування їй судового збору в розмірі 1438,91 грн.
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України, розмір судового збору, що належить стягнути з відповідача на користь позивача складає 24,22 грн (1463,13 грн – 1438,91 грн). 
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ємця Артема Юрійовича – задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року – скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість за кредитним договором № 1533430 від 19.04.2021 в загальному розмірі 18120 гривень, з яких: 10000 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 3120 гривень – заборгованість за відсотками; 5000 гривень – відсотки за неправомірне користування чужими коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також судовий збір в розмірі 24,22 гривні. Всього стягнути 18144 (вісімнадцять тисяч сто сорок чотири) гривні 22 копійки.
Решту позовних вимог – залишити без задоволення».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 березня 2026 року.
Головуючий:

Судді: