ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8286/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року (суддя Стрельнікова Н.В.) в справі № 280/8286/25 за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції (далі – УПП) про:
визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення його зі служби за поданим рапортом від 31 серпня 2025 року;
зобов`язання прийняти рішення про його звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за поданим рапортом від 31 серпня 2025 року;
стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань УПП моральну компенсацію в розмірі 100000 гривень.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, що, зокрема, позбавило позивача можливості реалізувати своє процесуальне право на подання та долучення нових доказів, зокрема офіційних відповідей державних органів, отриманих під час розгляду справи.
Не звільнення позивача позбавляє його можливості реалізовувати своє право на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України, а також право вільно обирати або змінювати вид трудової діяльності, вступати у трудові правовідносини, отримувати дохід від законної праці, забезпечувати власне існування та існування своєї сім`ї, а отже має реальні, тривалі та істотні негативні наслідки.
Відповідачем ініційовані службові розслідування поза відома позивача, не повідомлено про їх відкриття, не доведено до нього підстав, обсягу перевірки та процесуального статусу, чим порушено право позивача на захист, на участь у процедурі та на надання пояснень. 
Судом першої інстанції рішення не мотивоване.
Суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, оскільки замість здійснення контролю за дотриманням закону органом влади узаконив стан правової невизначеності, що суперечить завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права.
Не враховано судом першої інстанції порушення відповідачем принципу розумного строку розгляду, обов`язку мотивувати бездіяльність та принципів належного врядування. Суд першої інстанції не перевірив реальні мотиви бездіяльності відповідача та не оцінив її як спосіб уникнення юридичної відповідальності.
Суд першої інстанції не здійснив оцінки реальної шкоди та наслідків бездіяльності відповідача для позивача, чим порушив вимоги ефективного судового захисту.
У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09 грудня 2024 року по т/ч проходить службу в управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону № 3.
Позивач на адресу відповідача направив рапорт від 31.08.2025, в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 15.09.2025 у зв`язку з тим, що його не влаштовує графік роботи.
Також позивачем відповідачу було направлено аналогічного змісту рапорт від 01.09.2025.
Відповіддю управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції від 09 вересня 2025 року № 25987/41/32/01-2025 було розглянуто рапорт та повідомлено, що відповідно до пункту 68 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.
Після цього позивачем подано відповідачу рапорт від 07.09.2025, у якому уточнив свій рапорт від 31.08.2025, а саме: просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 15.09.2025 відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" та статті 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з сімейними обставинами, а саме втратою члена сім`ї внаслідок військових дій та переїздом сім`ї в інше місто проживання з міркувань безпеки. До рапорту додано копію свідоцтва про смерть, видане окупаційною адміністрацією російської федерації у м. Мелітополь.
Також позивачем направлено відповідачу доповнення №3 від 12.09.2025 до рапорту від 01.09.2025, у якому зазначено інші підстави для звільнення, а саме: проходження позивачем навчання на денній формі у Національному університеті “Запорізька політехніка”. Позивач у рапорті зазначив, що його перебування у трудових відносинах не надає йому можливості відвідувати навчання яке розпочато 01.09.2025. 
Відповіддю від 13.10.2025 № Х-1154/41/32/03-2025 відповідачем було повідомлено позивача про те, що відповідно до Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян зі служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, визначено вичерпний перелік підстав для звільнення. Ураховуючи викладене, питання про звільнення позивача зі служби в поліції буде розглянуто відповідно до пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.
Врахувавши, що поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням раніше, ніж за три місяці після подачі ним відповідного рапорту про звільнення, за умовами наявності домовленості між ним та керівництвом, яке полягає з одного боку в зазначенні поліцейським у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, а з іншого - у згоді уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін, а рапорти позивача від 31.08.2025 та від 01.09.2025 містять посилання на конкретну дату (15.09.2025), з якої позивач бажає бути звільнений зі служби в поліції, обставини, наведені у рапортах позивача, не є такими, які передбачені відповідним переліком, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не була надана згода на звільнення позивача зі служби в поліції вказаною ним датою.
Оскільки відповідачем не була надана згода на звільнення позивача зі служби в поліції за вказаною ним датою, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку немає домовленості, передбаченої пунктом 68 Положення № 114.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльність УПП в Запорізькій області щодо не звільнення зі служби позивача, а також про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за поданим рапортом від 31.08.2025 року. 
Відповідно, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для відшкодування відповідачем та стягнення судом на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача моральної компенсації в розмірі 100000 гривень.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09 грудня 2024 року проходить службу в УПП в Запорізькій області на посаді поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №3.
ОСОБА_1 на адресу УПП в Запорізькій області 31 серпня 2025 року направлено рапорт про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням з 15 вересня 2025 року у зв`язку з тим, що його не влаштовує графік роботи (а.с. 31).
ОСОБА_1 01 вересня 2025 року направлено УПП рапорт направлено аналогічного змісту а.с. 31зв 
Позивачем 07 вересня 2025 року подано УПП третій рапорт, в якому вказано, що ним уточнюється рапорт від 31 серпня 2025 року (а.с. 32).
У останньому рапорті позивач просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 15.09.2025 відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та статті 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з сімейними обставинами, а саме втратою члена сім`ї внаслідок військових дій та переїздом сім`ї в інше місто проживання з міркувань безпеки. 
У доповненні №3 від 12.09.2025 до рапорту від 01.09.2025 позивачем доповнено підстави для звільнення, зазначивши, що він проходить навчання на денній формі у Національному університеті «Запорізька політехніка», а його перебування у трудових відносинах не надає йому можливості відвідувати навчання, яке розпочато 01.09.2025 (а.с. 34зв-36). 
УПП в Запорізькій області листом від 09 вересня 2025 року № 25987/41/32/01-2025 повідомлено позивачу, що відповідно до пункту 68 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.
Листом від 13 жовтня 2025 року № Х-1154/41/32/03-2025 УПП в Запорізькій області повідомлено позивачу про те, що відповідно до Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян зі служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, визначено вичерпний перелік підстав для звільнення. Питання про звільнення позивача зі служби в поліції буде розглянуто відповідно до пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові засади організації, та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (далі – Закон № 580-VІІІ).
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).
Статтею 77 Закону №580-VIII установлені підстави для звільнення зі служби в поліції, відповідно до пунктом 7 частини першої якої поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Згідно з частинами другою та третьою статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно з пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним (далі - Положення №114).
За підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 звільняються особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Пунктом 68 Положення № 114 установлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. 
Суд зауважує, що установлені статтею 38 Кодексу законів про працю України правила, за якими працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, не можуть застосовані до спірних правовідносин, адже спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення є Положення № 114. 
Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2014 року у справі №21-241а14 зазначено, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
(...)
В межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Отже, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19, від 14.01.2021 у справі № 822/1093/18, від 05.02.2020 у справі № 819/744/16 та від 31.01.2024 у справі № 520/16737/21.
Отже, поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням раніше, ніж за три місяці після подачі ним відповідного рапорту про звільнення, за умовами наявності домовленості між ним та керівництвом.
Така домовленість полягає, з одного боку, в зазначенні поліцейським у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, а з іншого - у згоді уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
При цьому обов`язковою умовою звільнення за підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413.
Відповідно до цього переліку визначено, що особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: 
виховання матір`ю (батьком) - особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);
укладення шлюбу особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;
хвороба особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;
неможливість призначення одного з осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);
довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) особи рядового і начальницького складу.
Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку служби в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/ звільнення зі служби в поліції, досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
При цьому у разі звільнення зі служби в поліції у випадках, визначених Переліком № 413, поліцейський має зазначити обставину, передбачену цим Переліком.
У цьому випадку позивачем у поданих рапортах зазначені дві різні обставини, проте жодна із зазначених позивачем обставин не передбачена Переліком № 413.
Відповідачем із посиланням на приписи пункту 68 Положення № 114 не надана згода на звільнення позивача зі служби в поліції вказаною ним датою.
Відтак, враховуючи розгляд відповідачем рапортів позивача про звільнення зі служби в поліції, надання відповіді про не досягнення згоди щодо конкретної дати, з якої служба позивача в поліції припиняється, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недопущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не звільнення позивача зі служби в поліції.
Зважаючи на відсутність з боку відповідача протиправної бездіяльності, а також наведені вище правове регулювання питання звільнення поліцейського зі служби в поліції за власним бажанням, суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність відстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за поданим рапортом від 31 серпня 2025 року, а також для стягнення судом моральної компенсації.
Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного провадження, що, зокрема, позбавило позивача можливості реалізувати своє процесуальне право на подання та долучення нових доказів, зокрема офіційних відповідей державних органів, отриманих під час розгляду справи, суд визнає необґрунтованими.
Форми адміністративного судочинства встановлені статтею 12 КАС України, відповідно до частини першої якої адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Частиною четвертою статті 12 КАС України передбачено перелік спорів, у яких виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи.
Як визначено пунктом 1 частини шостою статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема, щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Приміткою до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» установлено, що під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються Президент України, Прем`єр-міністр України, член Кабінету Міністрів України, перший заступник або заступник міністра, член Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку, Антимонопольного комітету України, уповноважений з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, Голова Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голова Фонду державного майна України, його перший заступник або заступник, член Центральної виборчої комісії, член, дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, керівник служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя та його заступник, член, інспектор Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, народний депутат України, Голова та інші члени Рахункової палати, Секретар Рахункової палати та його заступник, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Військовий омбудсман та його заступники, Уповноважений із захисту державної мови, члени Національної комісії зі стандартів державної мови, Директор Національного антикорупційного бюро України, його перший заступник та заступник, Голова Національного агентства з питань запобігання корупції та його заступники, Генеральний прокурор, його перший заступник та заступник, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступник, член Ради Національного банку України, Голова та член Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, уповноважений на розгляд справ про порушення профільного законодавства Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступник, Керівник Офісу Президента України, його перший заступник та заступник, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим, його перший заступник та заступник, радник або помічник Президента України, Прем`єр-міністра України, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії "А" або "Б", та особи, посади яких частиною першою статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесені до першої - третьої категорій, а також судді, судді Конституційного Суду України, прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів, керівники, заступники керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва або Севастополя, керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міста республіканського в Автономній Республіці Крим або обласного значення, району в місті, міста районного значення, військові посадові особи вищого офіцерського складу. 
Отже, позивач не підпадає під перелік службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Оскільки предметом цього позову є питання звільнення з публічної служби поліцейського, посада якого не підпадає під перелік службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», ця справа є справою незначної складності.
Згідно з частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, зважаючи на те, що ця справа є справою незначної складності, не відноситься до справ, які виключно розглядаються за правилами загального позовного провадження, перелік яких визначено у частині четвертій статті 12, частині другій статті 257 КАС України, суд не може визнати порушенням норм процесуального права розгляд судом першої інстанції цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Також суд зауважує, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження жодним чином не перешкоджав позивачу реалізувати своє право на подання доказів, ініціювання перед судом першої інстанції питання витребування нових доказів.
Тому суд доходить до висновку, що розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, судом дотримано вимоги процесуального закону, й така форма судочинства не перешкоджала позивачу у реалізації його процесуальних прав.
Аргумент апелянта про неможливість реалізувати своє право на працю внаслідок неприйняття відповідачем рішення про його звільнення зі служби в поліції є безпідставним, адже саме відповідач, ініціюючи питання про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, мав усвідомлювати установлену законом процедуру звільнення, зокрема, що строків звільнення зі служби в поліції, а також мав бути обізнаним, які підстави для цілей звільнення зі служби в поліції за власним бажанням у строк, менший за установлений, визнаються поважними.
Саме позивачем у поданих рапортах про звільнення зі служби не наведено таких підстав, що й обумовило не надання відповідачем згоди на звільнення позивача у зазначений ним у рапортах строк. 
Посилання апелянта на проведення службового розслідування із порушенням його прав суд відхиляє як необґрунтовані, адже не є предметом цього позову питання дотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування.
Щодо інших доводів апелянта суд зауважує, що судом першої інстанції ухвалено цілком обґрунтоване та законне рішення, а відсутність ефективного способу захисту в межах спірних правовідносин обумовлено саме відсутністю порушень прав позивача з боку суб`єкта владних повноважень - відповідача.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в справі № 280/8286/25 залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в справі № 280/8286/25 за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 18 березня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 18 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов