ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" січня 2026 р. Справа№ 910/10833/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Коробенка Г.П. 
Сибіги О.М. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025
та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс»
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025
у справі № 910/10833/25 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Першого заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс»
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення, повернення земельної ділянки, скасування у земельному кадастрі державної реєстрації,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Перший заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (далі також - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі також - Рада) до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» (далі також - Товариство), у якому просить суд:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна: 458381580000);
- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 по АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади міста Києва, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,16717 га по АДРЕСА_1, на якій розташована нежитлова будівля загальною площею 586,4 кв.м., зареєстрована на праві власності за відповідачем, жодній юридичній чи фізичній особі не відводилася та в оренду не передавалася, отже збудована на ній нежитлова будівля є самочинним будівництвом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/10833/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 15, 16, 182, 328, 331, 334 Цивільного кодексу України, статей 3, 10, 12, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» статей 116, 120, 122, 123, 134 ЗК України та висновками суду першої інстанції про те, що Прокурором не доведено обставин віднесення нерухомого майна, належного Товариству до об`єктів самочинного будівництва, а також, про те, що Прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушених прав. Судом першої інстанції встановлено, що право власності на нерухоме майно набуто Товариством внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу від 03.07.2000, протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Лігон Сервіс» від 19.11.2014 за №09/12/14 та акту прийому- передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі №910/10833/25 заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Першого заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» 20 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині заяви відмовлено. 
Додаткове рішення суду обґрунтовано нормами статей 123, 126, 244 Господарського процесуального кодексу України, застосувавши які суд першої інстанції дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи підлягають розподілу у розмірі 20 000,00 грн, оскільки такі витрати співрозмірні з предметом спору та з виконаною роботою.
Не погоджуючись із вищезазначеним додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та постановити нове, яким стягнути з Київської міської прокуратури на користь скаржника 24 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Товариство вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 123, 129 ГПК України, оскільки судом першої інстанції не зазначено які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню за рахунок Прокурора, який ініціював судовий процес.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Коробенка Г.П., Сибіги О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі № 910/10833/25 та призначено її розгляд на 29.01.2026.
Заступник керівника Київської міської прокуратури також звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
За доводами Прокурора рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/10833/24 прийнято з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 21, 203, 215, 328, 334, 375, 376, 391 Цивільного кодексу України, статей 5, 116, 124, 135, 152 Земельного кодексу України, статей 2, 3, 10, 12, 18, 22, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також з порушенням норм процесуального права, а саме, статей 2, 7, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
Судом першої інстанції не встановлено правомірність набуття Товариством права власності на нерухомість, розташовану на спірній земельній ділянці комунальної власності. Посилання суду на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 як на підставу законності набуття права на майно є безпідставними, оскільки судом першої інстанції не враховано обставин, за яких було ухвалено таке рішення. Зокрема, спір у справі № 31/384 та рішення Господарського суду міста Києві від 27.12.2010 не визначає прав чи обов`язків Київської міської ради, та як наслідок, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Помпа», яке ніколи не було власником земельної ділянки, не спричинило виникнення права власності на це майно у позивача відповідно до приписів ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, згідно якої, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.
Судом першої інстанції не враховано правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, зокрема, стосовно того, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, у постанові від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та у постанові Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13) зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 ст. 376 ЦК України.
Отже, судом першої інстанції безпідставно не застосовано норму статті 376 ЦК України до спірних правовідносин сторін.
У порушення вимог статті 86 ГПК України, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора про те, що на земельній ділянці, якій у подальшому присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:140:0041 нежитлова будівля, що нібито належала спочатку ТОВ «Помпа», а у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000 - ОСОБА_1 з`явилася в період з 2005 року по 2008 рік, що виключає її фактичну наявність як у 2000 році так і у 1998 році (як зазначено у договорі купівлі-продажу).
Одночасно, не погоджуючись із додатковим рішенням, Заступник керівника Київської міської прокуратури просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат.
Вважає, що заявлений представником ТОВ «Лігон Сервіс» розмір витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги предмет спору, витрачений адвокатом час та ринкові ціни адвокатських послуг, є суттєво завищеним і не відповідає критеріям «реальності» та «розумності».
Так, згідно заяви представника ТОВ «Лігон Сервіс» відповідачем понесено витрати на правову допомогу за розгляд справи у Господарському суді міста Києва у розмірі 44 000,00 грн.
На підтвердження вказаних витрат представником ТОВ «Лігон Сервіс» надано договір про надання правової допомоги від 12.09.2025, акт приймання передачі від 19.11.2025, платіжну інструкцію № 102 від 15.09.2025 свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 483 від 12.05.2009, ордер на надання правничої допомоги серія АІ № 2000604 від 15.09.2025.
Разом з тим, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 11.06.2020 у справі № 821/227/17, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 17.09.2020 у справі № 810/3806/18, від 14.09.2022 у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 у справі №466/9758/16-ц.
Однак, представником ТОВ «Лігон Сервіс», в порушення ч. 3 ст. 126 ГПК України, до заяви не долучено будь-яких документів щодо розрахунку наданих послуг з їх детальним описом.
Відповідно до Протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 19.12.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Коробенка Г.П., Сибіги О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі № 910/10833/25.
Розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 та Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 і на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі №910/10833/25 об`єднано та призначено їх спільних розгляд на 29.01.2026.
26.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Прокурора на апеляційну скаргу Товариства, у якому Прокурор дублює доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо невідповідності розміру витрат на професійну правничу допомогу критеріям «реальності» та «розумності».
06.01.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Товариства на апеляційну скаргу Прокурора, у якому Товариство просить апеляційну скаргу Прокурора залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - без змін. Вважає, що Прокурором не наведено контраргументів на детальні обґрунтовані висновки суду першої інстанції. Судом першої інстанції правильно встановлено правомірність набуття ФОП ОСОБА_1, а у подальшому Товариством права власності на нерухоме майно. При цьому, спірний об`єкт нерухомості будувався до набрання чинним ЦК України чинності, а ЦК УРСР не пов`язував факт самочинного будівництва із обставиною відведення земельної ділянки під таке будівництво.
Товариство вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивач та прокурор під час розгляду справи не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Товариство здійснило самочинне будівництво нежитлової будівлі, чи могло знати при набутті у власність такого нерухомого майна, що таке майно є самочинним (самовільним) будівництвом відповідно до діючого на момент укладення договору купівлі-продажу від 03.07.2000 законодавства. Прокурором також не доведено, що вказане нерухоме майно розміщувалась на землях водного фонду, природно-заповідного фонду, землях лісового господарства або землях оборони, і відповідач, проявивши розумну обачність, міг знати, що такі землі не підлягають передачі у власність або користування під вже існуючий об`єкт нерухомого майна, який розміщений на таких землях. Прокурором не доведено, що Товариство набуло майно у власність на підставі правочину, який визнаний недійсним. Навпаки, матеріали справи підтверджують, що відповідач набув майно на підставі правочину, визнаного за рішенням суду дійсним, і таке рішення набрало законної сили та не переглянуто/ не скасовано на момент розгляду справи, що виключає незаконність набуття нежитлової будівлі Товариством.
10.01.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства про розподіл судових витрат, у якому заявлено вимоги про покладення на Прокурора та Раду понесених Товариством витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн.
У судовому засіданні Прокурор та представник позивача підтримали доводи та вимоги поданої Прокурором апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу Прокурора задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги Прокурора задовольнити у повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат.
Водночас, прокурор та представник позивача просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства на додаткове рішення суду у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю вимог такої апеляційної скарги.
Представник відповідача підтримав доводи та вимоги поданої ним апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції, просив її задовольнити, додаткове рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання Товариства про розподіл судових витрат та у цій частині прийняти нове рішення з покладенням судових витрат у сумі 24 000,00 грн на Прокурора та Раду. Натомість, у задоволенні апеляційної скарги, поданої прокурором на рішення суду першої інстанції по суті спору та на додаткове рішення суду, просив відмовити з огляду на безпідставність доводів апеляційної скарги.
29.01.2026 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025, а також доводи апеляційної скарги Товариства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025, відзивів на апеляційні скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Прокурора підлягає задоволенню. Натомість у задоволенні апеляційної скарги Товариства належить відмовити.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 594,6 кв.м, що укладений 03.07.2000 між ТОВ «Помпа» та ФОП ОСОБА_1.
На виконання зазначеного рішення, Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», 21.10.2011 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Помпа», акту прийому-передачі від 05.07.2000 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежилу будівлю загальною площею 594,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у зв`язку з чим виготовлено Витяг про державну реєстрацію прав.
У подальшому, незважаючи на те, що покупцем за договором є Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, а не фізична особа (громадянин) ОСОБА_1, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.07.2014 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в інтересах та від імені якого на підставі довіреності діяв Слободянюк О.О., 20.09.2014 прийнято рішення за індексним номером 15938353, згідно якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек внесені відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 (як фізичною особою, а не фізичною особою - підприємцем) права власності на вказану нежитлову будівлю, у зв`язку із чим останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.09.2014.
Далі, на виконання протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Лігон Сервіс» від 19.11.2014 № 09/12/14, ОСОБА_1 на підставі акту прийому-передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015, передав до статутного фонду Товариства нежитлову одноповерхову будівлю загальною площею 586,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_1 до ТОВ «Лігон Сервіс» в Державному реєстрі речових прав, здійснено державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бродюк І.С., якою на підставі заяви Слободянюка О.О., який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах ТОВ «Лігон Сервіс», прийнято рішення від 29.12.2015 за індексним номером 27654734 про реєстрацію за ТОВ «Легіон Сервіс» права власності на нежитлову будівлю загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1.
У подальшому, державним реєстратором - Бродюк І.С., 20.01.2016 прийнято рішення за індексним номером 27878334, яким до Державного реєстру речових прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені виправлення до розділу, а саме: свідоцтво про право власності, серія та номер: 51180155, виданий 29.12.2015, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві змінено на свідоцтво про право, серія та номер: 51851304, виданий 20.01.2016, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
Цим рішенням внесені зміни щодо власника майна з ТОВ «Легіон Сервіс» на ТОВ «Лігон Сервіс».
У подальшому, 05.07.2021 відділом в Арбузинському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої ФОП Литвин Ігорем Анатолійовичем за замовленням Відповідача, зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 80000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га, категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.08 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.
Предметом спору у справі, що переглядається, є вимоги Прокурора:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна: 458381580000);
- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 по АДРЕСА_1.
Позов Прокурора обґрунтований тим, що споруджена на спірній земельній ділянці нерухомість є об`єктом самочинного будівництва. Така правова позиція Прокурора Радою цілком підтримана. 
Натомість, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Товариство вказує на те, що ним набуто право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, ця нерухомість не є об`єктом самочинного будівництва, а вимагаючи знести належне Товариству нерухоме майно, Прокурор втручається у право Товариства на мирне володіння належним йому майном.
Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з того, що, відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Користування землею здійснюється відповідно до закону на підставі та у межах чинного Земельного кодексу України, а до набуття ним чинності здійснювалось у межах та на підставі Земельного Кодексу Української РСР від 18.12.1990.
Будівництво будь-яких об`єктів нерозривно пов`язано із набуттям особою, яка має на меті здійснити таке будівництво права власності (користування) земельною ділянкою, на якій таке будівництво буде здійснюватися.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство набуло право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці у зв`язку із внесенням цього майна до статутного капіталу ОСОБА_1 .
У свою чергу, ОСОБА_1 набув право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000, укладеного у простій письмовій формі між ТОВ «Помпа» та СПД ОСОБА_1 За умовою п. 2 цього договору, нежитлова будівля належить ТОВ «Помпа» згідно з договором купівлі-продажу від 24.09.1998. 
Водночас, за змістом ст. 224 ЦК УРСР (чинного на дату укладення договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Також, підпис ОСОБА_1 , виконаний на договорі (т. 1 арк. 87) суттєво відрізняється від підписів, виконаних ним на Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (т. 3 арк. 64) та декларації про початок будівельних робіт (т. 3 арк. 66).
Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно зі статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.
Належним чином засвідчена копія договору купівлі-продажу від 24.09.1998 у матеріалах справи - відсутня.
Тобто, матеріли справи не містять доказів набуття ТОВ «Помпа» спірного нерухомого майна.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, лише через 10 років після укладення договору купівлі-продажу від 03.07.2000, ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про визнання укладеного між ним та ТОВ «Помпа» договору купівлі-продажу від 03.07.2000 - дійсним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 594,6 кв.м, що укладений 03.07.2000 між ТОВ «Помпа» та ФОП ОСОБА_1.
При цьому, як правильно зауважено Прокурором у апеляційній скарзі, приймаючи рішення від 27.12.2010 у справі 31/384, Господарський суд міста Києва керувався положеннями статті 657 та ч. 2 статті 220 ЦК України, тобто спір розглядався за правилами нового ЦК України, незважаючи на те, що спірний договір було укладено під час дії ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
За нормами ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Господарський суд міста Києва ухвалюючи рішення зазначив, що з боку позивача - ФОП ОСОБА_1 відбулося повне виконання взятих на себе зобов`язань, зокрема було повністю сплачено ціну за придбане нерухоме майно та відбулось приймання нерухомого майна. З боку відповідача - ТОВ «Помпа» відбулося повне виконання вимог договору, зокрема була отримана оплата за нерухоме майно та здійснена його передача.
Суд також зазначив, що ТОВ «Помпа» не надало суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача по суті позовних вимог.
При цьому, в обставинах справи №31/384, Господарським судом міста Києва зазначено, що представник позивача заявив письмове клопотання, відповідно до ст. 75 ГПК України, про розгляд справи у відсутність відповідача, посилаючись на його неявку до суду та ухилення від існуючого порядку врегулювання спору.
За текстом рішення суду, відповідач клопотань про відкладення розгляду спору та наявність у нього поважних причин щодо неявки у судове засідання не повідомив, що дало суду підстави визнати його неявку до суду неповажною.
Отже, ТОВ «Помпа» участі у розгляді справи № 31/384 Господарським судом міста Києва, за результатами якого ухвалено рішення від 27.12.2010, не приймало.
Незважаючи на вищевикладене, ці обставини стали достатніми для визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 594,6 кв.м, укладеного 03.07.2000.
Надаючи оцінку обставинам, встановленим під час ухвалення рішення суду від 27.12.2010, колегія суддів також враховує, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичної особи з кодом ЄДРПОУ 23707328, який зазначено в рішенні Господарського суду, як такий, що належить ТОВ «Помпа», не існує та не існувало.
Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у разі пошуку за назвою товариства - «Помпа», вказано, що його реєстрація відбулася 23.11.1999, що унеможливлює перебування у власності вказаного товариства спірного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу 24.09.1998.
Також, відповідно до інформації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.02.2025 № 106-1488, за кодом ЄДРПОУ 23707328 ТОВ «Помпа» не зареєстроване, реєстраційна справа юридичної особи з назвою ТОВ «Помпа» не перебуває на обліку та не зберігається у Подільській районній в місті Києві державній адміністрації.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 лише засвідчує факт дійсності укладеного між ТОВ «Помпа» та СПД ОСОБА_1 договору від 03.07.2000, виключно у розрізі ст. 220 ЦК України, однак, цим рішенням не визнається право власності на нерухоме майно, що є предметом договору за ТОВ «Помпа» чи СПД ОСОБА_1, оскільки суд розглядає позовні вимоги виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог.
Також, рішення суду не містить висновків або ж встановлених під час розгляду спору обставин щодо юридичної долі земельної ділянки на якій розташовано майно, що є предметом договору.
Тобто, для з`ясування питання віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до об`єкту самочинного будівництва, рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі №31/384 не має правового значення. Питання дійсності договору купівлі-продажу є актуальним лише для сторін цього договору та не впливає на права Ради як власника земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна. Тим більше, що позовні вимоги заявлено на підставі ст. ст. 376, 391 ЦК України, і спірна земельна ділянка не є предметом договору купівлі-продажу від 03.07.2000.
Більше того, як встановлено під час апеляційного перегляду спору, Інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України від 17.01.2025 № 200-5-04.03-2025 підтверджується, що на земельній ділянці, якій у подальшому присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:140:0041, нежитлова будівля, що нібито належала спочатку ТОВ «Помпа», а у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000 - ОСОБА_1 , з`явилася в період з 2005 року по 2008 рік, що виключає її фактичну наявність як у 2000 році так і у 1998 році (як зазначено у договорі купівлі-продажу). Вказана інформація також підтверджена наявним у матеріалах справи протоколом огляду комп`ютерних даних від 14.07.2025.
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, Київським МБТІ у 2011 році було виготовлено Технічний паспорт на нежитловий будинок (т. 3 арк. 132) та зазначено, що документи про відведення земельної ділянки БТІ не подано, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, об`єкт не прийнятий в експлуатацію, дозвільна документація на будівництво в БТІ - не подана.
За змістом ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Варто зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Звертаючись із позовом, Прокурор наполягав на тій обставині, що нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, є самочинним будівництвом, оскільки Рада не надавала спірну земельну ділянку під будівництво.
Товариство, спростовуючи доводи про те, що належне йому майно є самочинним будівництвом оперує лише тими обставинами, що рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 № 31/384 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 03.07.2000 та у подальшому на підставі цього рішення було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно спочатку за ОСОБА_1 , а потім і за Товариством.
Водночас, Товариством не надано жодних доказів того, що спірне нерухоме майно було збудовано до 2010 року (висновок експерта, свідчення очевидців тощо), а договір купівлі-продажу від 03.07.2000 був дійсно укладений у 2000 році щодо реально збудованого нерухомого майна (розписка про передачу грошей, договір купівлі-продажу від 24.09.1998).
Сукупність доказів, поданих як Прокурором, так і власне, Товариством, переконливо вказують на те, що спірне нерухоме майно як об`єкт нерухомості виникло у 2011 році. Жодної технічної, чи дозвільно документації на будівництво до 2011 року - у матеріалах справи - немає.
Так, Технічний паспорт на нежитловий будинок від 12.07.2011 фіксує наявність такого об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці у 2011 році.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи питання про віднесення спірного нерухомого майна до об`єктів самочинного будівництва необхідно керуватись нормами саме ЦК України, а не ЦК УРСР, який на 2011 рік втратив чинність.
Згідно зі ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування землею.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК України, у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Згідно з ч. 1-4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Отже, вказаною нормою матеріального права імперативно, чітко і недвозначно визначено, що:
- самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 
- особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; 
- якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
Так, Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 дотримується позиції, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном.
Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 у постанові від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та у постанові Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13) зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 ст. 376 ЦК України.
Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору та підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.10.2024 № 057-13826, Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-якій фізичній чи юридичній особі, в тому числі, ОСОБА_1 та ТОВ «Лігон Сервіс», земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 у власність чи користування.
Оскільки Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади міста Києва, земельна ділянка жодній фізичній чи юридичній особі не відводилась та в оренду не передавалась, і матеріали справи не містять доказів того, що спірне нерухоме майно було збудовано та введено в експлуатацію до вступу в дію чинного ЦК України у 2004 році, як і доказів того, що ТОВ «Помпа» було набуто у власність цю нерухомість за договором купівлі-продажу від 24.09.1998, колегія суддів приходить до висновку про те, що нерухоме майно - нежитлова будівля, загальною площею 586,4 кв.м. по АДРЕСА_1, що збудоване на спірній земельній ділянці є самочинним будівництвом.
Крім того, як правильно зауважено Прокурором у апеляційній скарзі та не спростовано Товариством під час апеляційного провадження, факт самочинного будівництва підтверджено інформацією Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 28.10.2024 № 073-3213, відповідно до якої Департамент не видавав та не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.10.2024 № 055-11229, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою, в тому числі по АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:90:140:0041) не надавались.
При цьому, незважаючи на факт перебування спірної будівлі та земельної ділянки за фактичною адресою: АДРЕСА_2, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на іншому кінці АДРЕСА_1, що підтверджується протоколом огляду місця події.
Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.10.2024 № 055-11199, в реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві», наявні відомості про Наказ Департаменту від 21.11.2014 № 172 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості у місті Києві», яким об`єкту нерухомого майна (торгівельно-розважальний центр літ. «А» присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1).
Вказаним наказом, за результатами звернення Спільного українсько-англійського підприємства «ЗАХІДНА НАФТОВА ГРУПА» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, об`єкту нерухомого майна (торговельно-розважальний центр літ. «А») відповідно до сертифікату про відповідність закінченого будівництвом об`єкту від 11.11.2024 серія ІУ № 165143150592 присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1.
При цьому, відповідно до даних веб-сайту Київської міської ради, 02.02.2006 останньою прийнято рішення № 82/3173 «Про продаж земельної ділянки спільному українсько-англійському підприємству «ЗАХІДНА НАФТОВА ГРУПА» у формі товариства з обмеженою відповідальністю для будівництва та експлуатації торговельно-розважального центру з паркінгом на розі АДРЕСА_1 та Дніпровської набережної у Дніпровському районі міста Києва».
Отже, як правильно підкреслено Прокурором в апеляційній скарзі, саме цьому об`єкту нерухомого майна, який належить Спільному українсько- англійському підприємству «ЗАХІДНА НАФТОВА ГРУПА» у встановлений законом спосіб присвоєна поштова адреса «АДРЕСА_1».
Також згідно з інформацією Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.10.2024 № 055-11199 у Реєстрі адрес у м. Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у м. Києві» (зі змінами) відсутні відомості про документи щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна, що розташовані, на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що нежитлова будівля загальною площею 586,4 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 та зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс» є об`єктом самочинного будівництва.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а у ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, тобто право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 Цивільного кодексу України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, від 21.01.2021 у справі № 921/266/18.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Як уже було зауважено, Конституція України (стаття 13) визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 Цивільного кодексу України).
Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Способи захисту прав на землю передбачені ст. 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Отже, законодавством визначено, що скасування державної реєстрації права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, а отже реальне поновлення права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та відновлення становища, яке існувало до порушення можливо лише через усунення перешкод у здійсненні Київрадою права користування та розпоряджання своїм майном - земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує право власності територіальної громади міста Києва на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.
Позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав Київської міської ради на самостійне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, оскільки проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна на вказаній земельні ділянці за відповідачем надає йому привілейованого права користування землею та виключає можливість розпорядження позивачем земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень ст. 134 Земельного кодексу України.
Державна реєстрація права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за ТОВ «Лігон Сервіс» є перешкодою в реалізації позивачем речових прав на земельну ділянку, оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно і відповідні відомості формально наділяють відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки та одночасно створюють перешкоди для реалізації своїх прав їх законному власнику - Київській міській раді (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним з огляду на те, що в разі задоволення позову буде відновлено порушене право Київської міської ради на розпорядження земельною ділянкою комунальної власності відповідно до вимог земельного законодавства.
Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23.12.2020 у справі №923/236/19 та від 05.08.2020 у справі №766/46/19.
Таким чином, позовні вимоги Прокурора про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду спору було встановлено наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод Раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041, то позовні вимоги про зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна: 458381580000) також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо вимог про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 по АДРЕСА_1 судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено приписами ст. 79-1 ЗК України.
За змістом ч.ч. 1, 3-5 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За нормою ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати чинному законодавству.
Документація із землеустрою - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо (ст. 1 Закону України «Про землеустрій»).
Згідно зі ст. 35 Закону України «Про землеустрій», інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, формування земельних ділянок, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель, в тому числі державної інвентаризації земель та земельних ділянок визначаються Порядком проведення інвентаризації земель, затвердженим постановою КМ України від 05.06.2019 № 476 (далі також - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку, інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їх меж, розмірів, правового статусу, формування земельних ділянок, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Пунктом 26 Порядку визначено, що за результатами проведення інвентаризації земель, державної інвентаризації земель та земельних ділянок виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України «Про землеустрій».
Статтею 57 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель розробляється за рішенням власників (розпорядників) земельних ділянок.
Технічна документація погоджується та затверджується у встановленому ст. 186 ЗК України порядку.
Зокрема, ч. 5 ст. 186 ЗК України унормовано, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок державної або комунальної власності затверджується органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Крім цього, за змістом ч. 2 ст. 20 ЗК України віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, здійснюється за рішенням відповідного органу.
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, 05.07.2021 уповноваженим державним органом на ведення Земельного кадастру, а саме відділом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої Фізичною особою-підприємцем Литвин Ігорем Анатолійовичем на замовлення відповідача, зареєстрована в Державному земельному кадастрі земельна ділянка з кадастровим номером 80000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га, категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.08 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.
Оскільки матеріали справи не містять відповідного рішення Ради, яким було б затверджено технічну документацію, розроблену ФОП Литвин І.А., як і немає рішення яким би визначалось цільове призначення спірної земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки по АДРЕСА_1, розроблена з порушенням ст. 186 ЗК України, а саме, без її затвердження Радою, а спірна земельна ділянка віднесена до категорії - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення - без прийняття уповноваженим органом відповідного рішення.
Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є подання заявником документів, передбачених ч.4 цієї статті, не в повному обсязі, невідповідність поданих документів вимогам законодавства.
Оскільки під час апеляційного перегляду спору було встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 80000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га відбулась з порушенням вимог ст. 186 ЗК України, а саме, на підставі технічної документації, яка не була затверджена Радою у встановленому законом порядку, а також оскільки Рада не приймала рішення про її відведення та формування, як і про передачу у власність (користування), колегія суддів приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п.2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3-4 ч.1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду спору.
Судом першої інстанції безпідставно не застосовано ст. ст. 15, 16, 321, 376, 391 ЦК України, ст. ст. 20, 152, 186 ЗК України, не дотримано вимог ст. ст. 73, 74, 76-79 ГПК України та не надано належної правової оцінки поданим сторонами доказам у частині визначення моменту створення (будівництва) спірного нерухомого майна, а також набуття ТОВ «Помпа» та ТОВ «Лігон Сервіс» права на це майно, як і на земельну ділянку, на якій це майно розташовано.
Судом першої інстанції помилково застосовано ст. 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки ця норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно (в тому числі й право користування земельною ділянкою) у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення такого права мають значення обставини, за якими майно (право користування) було набуте у власність, поведінка особи, до якої заявлені позовні вимоги. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів зауважує, що сукупність доказів, наданих сторонами вказує на здійснення Товариством дій, спрямованих на реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке, за доводами Товариства виникло у невідомий проміжок часу на АДРЕСА_1, було відчужено за двома договорами, укладеними у 90-тих та 2000-х роках у простій письмовій формі і до 2010 року існувало поза межами будь-яких реєстрів. Згодом, саме у 2010 році «Покупець» нерухомості вирішив стати учасником ТОВ «Лігон Сервіс», і згадав, що він у 2000 році сплатив 143 000,00 грн, і є власником нерухомості площею 594,6 кв.м. І протягом 10 років він не переймався питанням утримання цього майна (матеріали справи не містять ані договорів про утримання цього майна з 2000 року, ані про сплату комунальних послуг…) чи необхідністю оформлення права власності на нього. Саме з 2011 року розпочинається виготовлення технічних паспортів на будинок (2011 та 2015 роки), реєстрація нерухомості у БТІ, введення об`єкта в експлуатацію (2014 рік) і у 2016 році, - нарешті внесення спірного майна до статутного капіталу ТОВ, що також за певних умов розцінюється як юридична можливість легалізації самочинного будівництва.
Водночас, описані вище обставини вказують на те, що спірне нерухоме майно не підпадає під об`єкт цивільних прав, який було створено, і права на який було набуто у встановлений законом спосіб.
Як правильно зауважено Прокурором в апеляційній скарзі, при оформленні права власності у 2016 році ТОВ «Лігон-Сервіс» на спірне майно, останнє не було обмежене у доступі до Цивільного кодексу України, зокрема до ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України, згідно якої розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 у справі № 904/16/23.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 18.12.2024 у справі № 906/1320/23 зробив висновок, що добросовісна особа, яка придбаває будівлю або споруду, має пересвідчитися, чи належить відчужувачу право на земельну ділянку, на якій розташована будівля чи споруда, і яке саме право належить продавцю. Якщо у відчужувача такого права немає, але особа в цьому не пересвідчилася, вона не може вважатися добросовісним набувачем будівлі, а тому в неї не виникає права власності на будівлю.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема про набуття земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості, який на ній розміщений, чи про набуття такого об`єкта окремо від земельної ділянки, якщо таке набуття не допускається в силу закону. Вказані висновки викладені в пункті 61 постанови від 22.06.2021 №200/606/108 та пункті 179 постанови від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц.
Як убачається з матеріалів справи, первинна державна реєстрація спірного майна за ОСОБА_1 здійснена на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка подана ОСОБА_2 від його імені, яким також подана заява про реєстрацію права власності за ТОВ «Лігон Сервіс», що не може не свідчити про обізнаність стосовно походження цього майна, як самочинного.
Отже, доводи апеляційної скарги Прокурора у цій частині є обґрунтованими.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Товариства на додаткове рішення від 28.11.2025, колегія суддів виходить з того, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. 
Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. 
У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/4441/17).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025, то, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 також підлягає скасуванню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що позовні вимоги Прокурора підлягають задоволенню, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги мають бути покладені на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс».
Судовий збір за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» покладаються на заявника.
Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення поданої Товариством заяви про покладення на Прокурора та Раду витрат Товариства на професійну правничу допомогу, заявлену як до суду першої інстанції у сумі 44 000,00 грн, так і до суду апеляційної інстанції у сумі 16 000,00 грн.
За змістом ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Нормою ч. 4 ст. 129 ГПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги Прокурора задоволено у повному обсязі, витрати Товариства, пов`язані з правничою допомогою адвоката залишаються за Товариством.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд - 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі № 910/10833/25 залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі № 910/10833/25 - задовольнити.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2025 у справі № 910/10833/25 - скасувати.
4. Прийняти у справі нове рішення.
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м по АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна: 458381580000);
Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 по АДРЕСА_1.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 66, кв. 43; ЄДРПОУ - 37847562) на користь Київської міської прокуратури (ЄДРПОУ - 02910019, банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ, МФО - 820172; рахунок отримувача - UA168201720343100001000011062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 9084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 10900 (десять тисяч дев`ятсот) грн 80 коп. за подання апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання цієї постанови.
7. Матеріали справи № 910/10833/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 07.04.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Г.П. Коробенко

О.М. Сибіга