ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9115/23  Номер провадження 22-ц/814/242/26	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді: Чумак О.В.,
суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І. 
за участю секретаря Чемерис А.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року, ухвалене суддею Савченко Л.І. 
у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису, стягнення аліментів на утримання дитини та матері,-

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просила:
- визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- зобов`язати Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в Книгу реєстрації народжень, актовий запис № 568 від 09.08.2023 року, про народження дитини ОСОБА_3 , змінивши в графі «батько» з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_1 » та змінивши в графі прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 29 вересня 2023 року;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_3 трьох річного віку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2021 року вона познайомилась з ОСОБА_1 , який лікував її бабусю. У лютому 2022 року лікар - хірург ОСОБА_1 провів ампутацію другої ноги бабусі позивача. Позивач вказує, що у весь час відповідач морально її підтримував та коли вони зустрічались у стінах лікарні чи на вулиці він завжди робив їй компліменти. Манера поведінки відповідача була спрямована привернути її увагу та продемонструвати зацікавленість у продовженні та поглибленні їхніх відносин. 
ОСОБА_2 06.10.2022 року написала ОСОБА_1 у Viber та запросила його на каву. Позивач вказує, що їх зустріч з ОСОБА_1 закінчилась інтимною близькістю.
02.11.2022 року позивач дізналась про вагітність та повідомила про це відповідачу, який під час зустрічі з нею сказав, що потрібно робити аборт та скинув контакт лікаря. Позивач вказує, що відповідач наполягав на проведенні аборту, однак вона відмовилась та повідомила йому, що буде народжувати дитину. 
ОСОБА_2 зазначає, що у кінці грудня 2022 року надіслала ОСОБА_1 у Viber фотографію першого УЗД дитини. Після чого останній почав стверджувати, що не знає її та блокувати у Viber. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 вона народила дитину, якій дала прізвище, ім`я по батькові – ОСОБА_3 . 
Позивач вказує, що вимушена була провести запис про батька дитини у Книзі народжень за своїм прізвищем та громадянством, а ім`я та по батькові батька дитини записала за своєю вказівкою. 
02.08.2023 р. та 21.08.2023 р. вона зверталась до ОСОБА_1 із проханням- вимогою щодо добровільного визнання батьківства, які направляла на адресу його фактичного місця проживання та на адресу реєстрації. У проханні - вимозі повідомляла, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народила доньку ОСОБА_7 та просила ОСОБА_1 добровільно визнати батьківство щодо доньки та з`явитись до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для подачі спільної заяви про визнання батьківства та внесення відомостей про батька доньки ОСОБА_7 . 
Позивач вказує, що поштові конверти з проханням - вимогою були повернуті. Прохання - вимога від 21.08.2023 року була отримана ОСОБА_1 за місцем роботи. 
ОСОБА_1 , знаючи про народження його доньки, не проявляє зацікавленість, не визнає батьківство та добровільно відмовляється провести ДНК-тест для визначення батьківства для спростування чи підтвердження усіх її обставин та свідчень. 
Зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Позивач не може сама забезпечити достатній рівень проживання дитини, тому вважає, що батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, позивач зазначає, що вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, жодних доходів не отримує, а тому вважає, що відповідач є працездатним і за станом здоров`я може сплачувати аліменти на її утримання, як матері його дитини, з якою вона проживає.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни до актового запису № 568 від 09.08.2023 року, складеного Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про народження дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записати у графі «батьком дитини» - « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України», змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 29 вересня 2023 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання матері дитини в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи стягнення з 29 вересня 2023 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не з?явився до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи, що свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство щодо неї. Враховуючи викладене, з огляду на наявність в матеріалах справи скрін-шотів її переписки з відповідачем, з яких вбачається спілкування сторін, а також те, що ОСОБА_2 повідомляла ОСОБА_1 про свою вагітність, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що він не був повідомлений про необхідність з`явитися до експертної установи у конкретну дату та час, що свідчить про відсутність умисних дій, спрямованих на ухилення від проведення експертизи. Процесуальних заходів для забезпечення його участі у проведенні експертизи судом не здійснено, тому причини неявки до експертної установи є поважними, що виключає можливість застосування наслідків ухилення від приведення експертизи.
Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні були присутні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ковжога О.І.
Від Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві до суду надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кучерява Т.В. будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи не направляли. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 09 серпня 2023 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 568 (т. 1, а.с. 21). Її батьками у свідоцтві про народження вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , тобто запис про батька зроблено відповідно до ст. 135 СК України.
02.08.2023 та 21.08.2023 ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_1 з проханням - вимогою щодо добровільного визнання батьківства, у якому повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась їхня спільна дитина ОСОБА_7 . Просила з`явитись до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції для подачі спільної заяви про визнання батьківства та внесення відомостей до актового запису про народження дитини (т. 1, а.с. 12, 15, 17, 23-24). 
Вказані прохання - вимоги було направлено за зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання відповідача ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак останні повернулись на адресу відправника, як невручені (т. 1, а.с. 17, 27). Прохання - вимоги ОСОБА_1 отримано ним за місцем робити, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 14, 20, 26).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статі 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частини першої, другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 квітня 2019 року у справі «Міфсуд проти Мальти» («Mifsud v. Malta», заява № 62257/15) зазначено, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Європейський суд з прав людини у справі Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року та Верховний Суд в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) вказали, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.
У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 стверджувала, що ОСОБА_1 є батьком дитини, Ангеліни.
Відповідач заперечував свою генетичну спорідненість із дитиною.
З метою з?ясування вказаних обставин, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2024 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Ковжоги О.І. про призначення експертизи, призначено по справі судово-біологічну (генетичну) експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса».
27 грудня 2024 року до суду надійшло повідомлення судового експерта сектору БВМГД лабораторії КВБ М. Ферс про неможливість надання висновку експерта № 1987, у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 біологічних зразків епітелію, що унеможливлює проведення судово-біологічної(генетичної) експертизи (т. 1, а.с. 177-178).
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Суд першої інстанції дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши процесуальну поведінку відповідача, який ухилився від проведення судово-генетичної експертизи, яка призначалась саме для встановлення батьківства або спростування цього факту, з огляду на положення ч. 1 ст. 109 ЦПК України, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 щодо встановлення факту батьківства та визнання ОСОБА_1 батьком малолітньої ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду, ОСОБА_1 заперечував факт ухилення від проведення експертизи посилаючись на те, що він не був повідомлений про необхідність з`явитися до експертної установи у конкретну дату та час, що свідчить про відсутність умисних дій, спрямованих на ухилення від її проведення експертизи. 
Від представника ОСОБА_1 адвоката Кучерявої Т.В. до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про призначення у справі судово-біологічної (генетичної) експертизи.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року було задоволено вищевказане клопотання представника відповідача та призначено у справі судово-біологічну (генетичну) експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпровського науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру МВС України (т. 2, а.с. 57-60).
Даною ухвалою зобов`язано сторін з`явитись до експертної установи у визначений експертом час з метою відбору необхідних зразків для проведення судово-генетичної експертизи.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Аналогічний за змістом висновок Верховного Суду викладений у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 640/4304/17-ц, провадження № 61-19472св20.
На виконання вищевказаних вимог, судом апеляційної інстанції у даній ухвалі попереджено учасників справи про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 109 ЦПК України.
09 січня 2026 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання судового експерта Дніпровського науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру МВС України Фурсової Н.О. про організацію явки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (у супроводі офіційного опікуна, із відповідними документами, що посвідчують опікунство) для відбору зразків букального епітелію 28.01.2026 з 10:00 год. до 12:00 год. за адресою: м. Дніпро, тупик Будівельний, 1 (т.2, а.с. 67-68).
Листом Полтавського апеляційного суду від 13.01.2026 року було направлено вищевказане клопотання експерта для виконання учасникам справи (т. 2, а.с. 71-72). 
Даний лист було отримано ОСОБА_2 20.01.2026, її представником адвокатом Ковжогою О.І. 19.01.2026 та представником ОСОБА_1 адвокатом Кучерявою Т.В. 19.01.2026, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 74-76).
03 лютого 2026 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання експерта від 29.01.2026 в якому повідомлено про призупинення виконання призначеної судової молекулярно-генетичної експертизи у зв?язку з неявкою ОСОБА_1 у призначений строк до Дніпровського НДЕКЦ МВС. 
Зазначено, що позивач ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 з?явилися у зазначений строк.
В даному клопотанні експерт просив організувати явку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (у супроводі офіційного опікуна, із відповідними документами, що посвідчують опікунство) для відбору зразків букального епітелію 17.02.2026 з 10:00 год. до 12:00 год. за адресою: м. Дніпро, тупик Будівельний, 1 (т. 2, а.с. 77-78).
Вищевказане клопотання експерта було направлено сторонам листом Полтавського апеляційного суду від 04.02.2026 для виконання (т. 2, а.с. 80-82).
Представником ОСОБА_1 адвокатом Кучерявою Т.В. було отримано клопотання експерта 06.02.2026, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (т. 2, а.с. 83).
24 лютого 2026 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи по справі № 554/9115/23 у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 у визначений строк до Дніпровського НДЕКЦ МВС. В свою чергу, ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 з?явилися у зазначений строк до експертної установи (т. 2, а.с. 96-98).
Передбачена ст. 109 ЦПК України норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.
Враховуючи, що  ОСОБА_1 , інтереси якого представляла його адвокат Кучерява Т.В., будучи ініціатором призначення судово-біологічної (генетично) експертизи в суді апеляційної інстанції, був обізнаний про її призначення, наслідки ухилення від участі в ній, дати відбору зразків, проте, двічі не з`явився до експертної установи для відібрання відповідних зразків, тому колегія суддів розцінює таку поведінку ОСОБА_1 як ухилення від проведення судово-біологічної (генетичної) експертизи, яка надала б можливість визначити наявність або відсутність кровного споріднення між ним і неповнолітньою ОСОБА_3 .
Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо неї.
При цьому судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення експертизи ДНК та забезпечення участі відповідача у її проведенні.
Відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків.
Оцінивши процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_1 з точки зору дотримання ним критерію добросовісності використання процесуальних прав, з огляду на положення статті 109 ЦПК України, дослідивши наявні в матеріалах справи докази спілкування сторін та повідомлення ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 щодо факту її вагітності, а також прохання щодо добровільного визнання батьківства в досудовому порядку, апеляційний суд, погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності правових підстав для визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 . 
У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33).
Повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (частина перша статті 7 Конвенції про права дитини).
У рішенні від 19 березня 2019 року у справі «M. T. v. Ukraine» (заява № 950/17, пункти 23, 24) Європейський суд з прав людини стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, зазначив, що, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись із життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини.
Верховний Суд уже зауважував, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, який спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18).
Отже, дитині має бути гарантовано право знати свого біологічного батька, що є пропорційним і справедливим балансом між відповідними конкуруючими інтересами батьків і дитини та відповідатиме легітимній меті дотримання найкращих інтересів дитини.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що визнання відповідача батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 відповідає її інтересам, негативних наслідків для дитини судом не встановлено.
Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Згідно п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.
Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення похідної вимоги позивачки щодо внесення змін до актового запису про народження дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. 
Вказані норми прямо пов`язують присудження аліментів з днем подання позову, а СК України не містить жодних виключень в окремих випадках, зокрема, якщо задоволенням такої вимоги пов`язано із задоволенням вимоги про визнання батьківства.
Заявлення вимоги про стягнення аліментів разом із вимогою про визнання батьківства посилює захист права дитини на належне утримання, які у цьому випадку будуть стягуватись за весь час розгляду справи про встановлення батьківства, що усуне необхідність порушувати питання про стягнення аліментів за минулий період.
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі №234/10082/18.
Отже, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог про стягнення з відповідача на корись позивача аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.09.2023 року до досягнення донькою повноліття є обгрунтованим. 
Вказаний розмір аліментів суд обгрунтовано визнав достатнім, оскільки позивачем не доведено необхідності стягнення з відповідача на її користь визначений нею розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно.
Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Матеріалами справи встановлено, позивач проживає з донькою, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, відповідач, в свою чергу, офіційно працює, отримує дохід, а отже має можливість та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини до досягнення нею повноліття, та позивача ОСОБА_2 , як матері дитини, до досягнення донькою трирічного віку.
Виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби матері дитини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частини усіх доходів (заробітку) відповідача, починаючи з 29.09.2023 р. до досягнення донькою ОСОБА_7 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я чи матеріального становища, наявності інших осіб, які перебувають на його утриманні, інших обставин, що мають істотне значення та які могли б бути врахованими судом при визначенні розміру аліментів.
Доводів щодо неправомірності стягнення аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Г.Л. Карпушин

Л.І. Пилипчук