Справа № 462/2534/25 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3307/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ніткевича А.В.
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Туркас Оксани Іванівни на рішення Залізниного районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року в складі судді Постигач О.Б. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - 
встановив:

У квітні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Просила розірвати шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем, зареєстрований 23.01.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 61.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на початку сімейного життя шлюбні відносини складалися добре, однак на даний момент подружжя разом не проживає, шлюбні відносини припинились. Сторони перестали розуміти та любити один одного, проживати однією сім`єю, вести домашнє господарство, а також у них з`явилися розбіжності в поглядах на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виховання дітей та ведення спільного побуту. Всі зусилля щодо знаходження компромісу між сторонами не дали жодних результатів, тому зберігати сім`ю потреби немає. На даний час шлюб носить формальний характер та без фактичних сімейних відносин, а тому подальше сумісне життя, примирення, збереження позивач вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 23.01.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (актовий запис № 61).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подала адвокат Туркас О.І., вважає незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що суд проігнорував клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, зазначивши в судовому рішенні, що клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засідання із повідомленням (викликом) не надходило. 
Щодо суті спору, то зазначає, що заява про розірвання шлюбу не відповідає дійсній волі чоловіка. Постановивши рішення суду про розірвання шлюбу, суд не врахував, що за заявою відповідача таке розлучення суперечить інтересам трьох неповнолітніх дітей. Судом не з`ясовано, що шлюбні відносини між сторонами тривають і надалі, оскільки вони разом проживають, виховують дітей, ведуть спільне господарство. 
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно із вимогами ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення. 
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 24 лютого 2026 року не прибули, позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не повідомили про причину неявки, натомість представник відповідача ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її та відповідача участі, підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі. 
Крім цього, представник відповідача ОСОБА_3 подала заяву про надання сторонам строку на примирення терміном на 6 місяців.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Враховуючи те, що позов поданий до суду у квітні 2025 року, проте з того часу подружжя не примирилося, не налагодило свої сімейні відносини, будь яких заяв, клопотань процесуального характеру не надходило, а також з огляду на позицію позивачки, яка наполягає на розірванні шлюбу, суд з урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову дійшов висновку про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, а тому вважав, що шлюб необхідно розірвати.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010 року, на підтвердження чого надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 7 зворот, 33).
Від шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 3403; доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 4020; сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 239 (а.с. 8, 8 зворот, 9).
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Звертаючись з позовними вимогами, позивачка стверджувала, на даний момент подружжя разом не проживає, шлюбні відносини фактично припинились, сторони перестали розуміти та любити один одного, проживати однією сім`єю, вести домашнє господарство, а також у них з`явилися розбіжності в поглядах на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виховання дітей та ведення спільного побуту. Всі зусилля щодо знаходження компромісу між сторонами не дали жодних результатів, тому зберігати сім`ю потреби немає. На даний час шлюб носить формальний характер та без фактичних сімейних відносин, а тому подальше сумісне життя, примирення, збереження позивачка вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. 
У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував, що на даний час відносини дещо погіршились, з`явились певні непорозуміння в стосунках та незначні розбіжності в поглядах на сімейне життя, але немає такого про що не можна домовитись та знайти компроміс. Вказував, що з початком війни дружина разом з дітьми переїхала проживати в Італію до своєї матері. Він декілька раз приїжджав, а в подальшому на прохання дружини звільнився з роботи в Україні та переїхав проживати в Італію. Зазначав, що кохає дружину та робить усе можливе щоб примиритись та бути разом із сім`єю. Вважає, що їх дітям потрібні обоє батьків, старші доньки дуже переживають та сумують через напружені відносини з дружиною. Просив у позові відмовити. 
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Як зазначено у позовній заяві, позивачка не бажає зберегти шлюб, наполягає на розірванні шлюбу, який носить між сторонами суто формальний характер.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розірвання шлюбу. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.
Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Колегія суддів з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на можливість збереження шлюбу, зважаючи на наполягання позивачки на припинення шлюбу шляхом його розірвання.
При цьому, апеляційний суд враховує, що позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом у квітні 2025 року та станом на день перегляду справи судом апеляційної інстанції свого бажання розірвати шлюб не змінила, заяви про відмову від позову, або залишення позову без розгляду позивачка не подавала, відтак, з врахуванням вказаних обставин, не підлягає до задоволення і клопотання представника відповідача про надання сторонам строку на примирення.
Колегія суддів в цій частині відзначає, що ініціатива одного з подружжя розірвати шлюб, посилаючись на відсутність підстав для збереження шлюбу, є вагомою причиною для розірвання шлюбу між сторонами.
Окрім цього, відповідач не вказав, яким чином примушування позивачки до шлюбу сприятиме забезпеченню інтересів дітей. 
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивачки.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачкою, при цьому колегія суддів зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду, оскільки відповідно до вимог пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно із ч. 7 цієї статті клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позов просив надати строк для примирення та здійснювати розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, при цьому у відзиві висловив усі свої заперечення, ознайомившись з якими, суд врахував їх під час прийняття рішення. Оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагав проведення судового рішення, суд першої інстанції правильно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Туркас Оксани Іванівни - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2026 року.
Головуючий:        А.В. Ніткевич
Судді:         С.М. Бойко
С.М. Копняк