Справа 305/2146/25
Провадження по справі 2/305/689/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2026 року          м. Рахів
Рахівський районний суд Закарпатської області у складі: судді Попової О.М., при секретарі судового засідання Верещак С.Л., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до Держави Україна в особі Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної злочином. 
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 27 серпня 2015 року старшим державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (у даний час перейменованого у Рахівський відділ Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) (надалі за текстом Відділ ДВС) Гудем`юком Іваном Петровичем (надалі Державний виконавець) відкрито виконавче провадження №48555936 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 10 листопада 2014 року Рахівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №305/1570/14-ц про стягнення з ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) (Боржник) на користь ОСОБА_5 (Стягувач) заборгованості на суму 162 803,44 грн. та 50 000,00 грн. моральної шкоди.
Під час проведення виконавчих дій 10 вересня 2015 року Державним виконавцем Відділу ДВС накладено арешт на все майно, що належало Боржнику у межах суми звернення, про що винесено відповідну постанову.
03 червня 2016 року Державним виконавцем Відділу ДВС складено акт опису й арешту майна, належного Боржнику, а саме: житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0.25 га з кадастровим номером: 2123687000:05:002:0011, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 184,2 кв.м., житловою площею 31,74 кв.м., допоміжною площею 152,46 кв.м. (надалі Майно).
У подальшому відбулися електронні торги з примусової реалізації Майна. Відповідно до протоколу №248993 10.04.2017 з 09:00 год. до 18:00 години були проведені вказані електронні торги, реєстраційний номер лота 207570.
Позивач зазначає, що він став переможцем цих торгів, придбавши Майно за ціною 235 167,80 грн. Кошти за придбане майно були сплачені ним в повному обсязі.
Проте, він не зміг і не зможе зареєструвати за собою право власності на Майно, яке було придбане ним на електронних торгах, оскільки власником Майна являється не Боржник, а інша особа - ОСОБА_6 .
У зв`язку з наведеним, приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. відмовлено у реєстрації за позивачем права власності на Майно.
Згідно з інформаційною довідкою №108947400 від 26.12.2017р. з 27 грудня 2014 року власником Майна на підставі відповідного договору Дарування є ОСОБА_6 .
Таким чином, внаслідок незаконних дій Державного виконавця Відділу ДВС на електронних торгах позивач придбав Майно, яке належало іншій (третій особі), а не Боржнику.
Оскільки Державний виконавець Відділу ДВС не мав права вчиняти дії по реалізації вказаного Майна і вніс до офіційних документів неправдиві дані, внаслідок чого позивачем було сплачено кошти за Майно, яке він не отримав, йому беззаперечно заподіяно майнової шкоди в розмірі вартості Майна (сплачених коштів в сумі 235 167,80 грн.).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024р. у кримінальній справі №305/958/19, яка набрала законної сили, задоволено клопотання про звільнення обвинуваченого Державного виконавця Відділу ДВС від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України. Кримінальне провадження про обвинувачення Державного виконавця Відділу ДВС закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Цивільний позов позивача, як потерпілого, до відповідачів Держави Україна в особі органу державної влади Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.
У даному кримінальному провадженні Державний виконавець Відділу ДВС обвинувачувався у тому, що він з метою надання видимості дотримання вимог ч.2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції №606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, якими передбачена обов`язкова присутність понятих під час вчинення виконавчих дій щодо арешту майна, вніс до офіційного документа Акту опису й арешту майна від 03 червня 2016 року завідомо неправдиві відомості про те, що такий опис проводився у присутності понятого ОСОБА_7 , хоча останній під час проведення його допиту в судовому засіданні у якості свідка категорично заперечив свою участь у проведенні такого огляду, зазначивши, що у той період, червень 2016 року, він проходив практику у Відділу ДВС та взагалі за межі м. Рахів із Державним виконавцем не виїжджав та при проведенні опису й арешту Майна був відсутній. Тобто, Державний виконавець Відділу ДВС особисто склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: акт опису й арешту майна від 03 червня 2016 року, оскільки всупереч вимог ч.2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, арешт майна та акт опису арештованого майна складений без участі понятого, та у самому акті містяться завідомо неправдиві відомості про складання акта і проведення опису і арешту майна у присутності понятого, який там фактично присутнім не був.
У подальшому, Державний виконавець 03 лютого 2017 року, перебуваючи у приміщенні адміністративної будівлі Відділу ДВС, діючи умисно, вніс до складеної ним заяви про реалізацію арештованого нерухомого майна офіційного документа предмета іпотеки, про проведені електронні торги, від 03 лютого 2017 року завідомо неправдиві відомості про майно, його склад, характеристику та опис, що стосуються будинку.
Таким чином, складена Державним виконавцем Відділу ДВС заява про реалізацію арештованого нерухомого майна предмета іпотеки (про проведені електронні торги) від 03 лютого 2017 року є підробленим офіційним документом, оскільки у цій заяві він особисто вніс завідомо неправдиві відомості про майно, його склад, характеристику та опис Майна.
Верховний Суд в постанові від 19 листопада 2019 року у справі №345/2618/16-к висловив правову позицію про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок злочину в порядку цивільного судочинства.
Тому, незалежно від закриття кримінального провадження щодо Державного виконавця, позивач ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з даним позовом.
Крім того позивач зазначив, що внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і продажу йому Майна, йому заподіяна також моральна шкода, яка полягає у наступному.
Так, кожна особа, а тим більше адвокат, яким позивач є, розраховує і сподівається, що органи державної влади, їх посадові і службові особи будуть діяти в межах законодавства.
Однак, продавши позивачу Майно Боржника, яке йому не належало, Відділ ДВС і Державний виконавець викликали в позивача почуття сорому та образи.
Внаслідок сплати значної суми коштів, ОСОБА_1 втратив сон, його звичний спосіб життя був порушеним, а неможливість реєстрації права власності на Майно до теперішнього часу викликає в нього душевні страждання й переживання, оскільки він вже мав плани на подальшу експлуатацію цього Майна.
Вже повноцінні 8 років з часу проведення торгів, внаслідок тривалих судових процесів і неправомірної поведінки службової особи Державного виконавця, з об`єктивних і незалежних від позивача підстав він не може захистити свої права ні шляхом реєстрації права власності на Майно, ні поверненням сплачених за нього коштів.
Підсилюються його страждання тим, що він є адвокатом, який повинен захищати права людей. Однак, в цій ситуації, яка триває невиправдано довго, він не можу досягти відшкодування заподіяної йому шкоди протягом значного часу.
З огляду на викладене моральну шкоду позивач оцінив в 100 000,00 грн.
Зазначив, що попередня (орієнтовна) сума судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи, складає 1 211,20 грн., що складає суму судового збору, сплаченого як за одну вимогу немайнового характеру за пред`явлення цього позову, а відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за майнову шкоду (збитки) позивачем не сплачується.
На підставі наведеного просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 235 167,80 (двісті тридцять п`ять тисяч сто шістдесят сім) грн. у відшкодування майнової шкоди і 100 000,00 (сто тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.07.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено зазначену цивільну справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні.
Від представника відповідача Державної казначейської служби України в особі Боринської Ж.М. за допомогою системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним.
Щодо невірно встановленого способу захисту прав Позивача зазначили наступне.
Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями . Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.
Судові рішення про відшкодування моральної та матеріальної шкоди повинні відповідати приписам статті 56 Конституції України, статтям 1173-1176 Цивільного кодексу України, а також іншим правовим нормам, що передбачають випадки такого відшкодування.
Зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 25.10.2023 у справі № 291/383/19 сформульовано та підтверджено висновки, згідно з якими не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди , завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання , оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення.
Отже, по-перше, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду , який виконується під час розгляду справи; по-друге, якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Щодо права Позивача на відшкодування шкоди зазначили наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
При цьому з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 , 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Одночасно повідомили, що доказів протиправності дій Рахівського районного відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а саме: відповідного рішення, яке б мало преюдиційне значення для вирішення даної справи, Позивач до позову не додав, відповідно безпідставною є вимога щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Звернули увагу Суду на те, що Позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., в чому вона полягає, не доведено причинних зав`язків між завданою шкодою та конкретними неправомірними діями Рахівського районного відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що позбавляє його права на відшкодування шкоди.
Щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням зазначили. Звільнення від кримінальної відповідальності з підстав ч. 1 ст. 49 КПК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, що кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 1177 ЦК України та ч. 1, 7 ст. 128 КПК України. Водночас за змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. 
З матеріалів справи та позовної заяви, Казначейством, встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме через збіг строків притягнення до кримінальної відповідальності за діяння, передбачене ч. 1 ст. 366 Кримінального Кодексу України. 
Отже, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, посилання Позивача на відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету.
Враховуючи вищенаведене, просили приєднати відзив до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи. Відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник відповідача Рахівського відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тулайдан Д.Д. за допомогою системи «Електронний суд» надіслав відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним.
Рахівський ВДВС не погоджується з доводами позивача, оскільки дії державного виконавця щодо звернення стягнення на майно боржника, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з підстав, що він йому не належить – жодними судом неправомірними не визнавалися, рішення державного виконавця щодо реалізації майна, зокрема Акт про проведені електронні торги від 04.05.2017 скасовано не було. Обвинувачення державного виконавця у внесенні завідомо неправдивих відомостей у акт опису та арешту майна від 03.06.2017 щодо присутності одного з понятих при вчиненні виконавчої дії, не є належним доказом неправомірності дій державного виконавця, що стали підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на користь позивача, пов`язаної з реєстрацією об`єкту нерухомого майна, придбаного на електронному аукціоні. Також, Рахівський ВДВС вважає, що старшим державним виконавцем не може бути внесено завідомо неправдиві відомості до офіційного документу, а саме заяви про реалізацію арештованого нерухомого майна від 03.02.2017, що стосується опису майна, його складу та характеристики, оскільки такі відомості зазначені державним виконавцем на підставі письмового висновку експерта – суб`єкта оціночної діяльності, призначеного у виконавчому провадженні для визначення ринкової вартості нерухомого майна. Саме експерт, а не державний виконавець визначив стан та надав опис та характеристику цього майна. 
Таким чином відсутній причинний зв`язок між протиправними діями державного виконавця, які встановлені ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024 по справі №305/958/19 про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та негативними наслідками, що полягають у відмові у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі ОСОБА_1 Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо відмови нотаріуса зазначив, що на сьогодні судом не встановлено, а у обвинувачення державного виконавця не входила та обставина, що боржник у виконавчому провадженні не був власником будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на момент підготовки та проведення реалізації. Не спростовано наявність на той момент інформації та доказів реєстрації реалізованого майна (будинку) за боржником у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відповідно до частини 5 цієї статті - відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.
Отже, відсутні підстави вважати, що інформація яка містилася у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо особи боржника ОСОБА_8 як власника будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 була не достовірною та не актуальною. Позивачем не оскаржено відмову приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, хоча така відмова підлягає оскарженню у порядку, встановленому чинним законодавством.
Щодо змісту правочину з реалізації арештованого майна зазначив наступне.
Відповідно до розділу 1 Порядку № 2831/5 електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. Відповідно до п. 8 Розділу X. Порядок розрахунків за придбане на електронному аукціоні майно та перехід права власності - акт про проведений електронний аукціон є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством.
Норми ст.ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України відносять до договорів купівлі продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).
Відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Звертаємо увагу, що позивачем не надано доказів звернення до суду з відповідним позовом та визнання судом недійсними проведення електронних торгів та скасування акта державного виконавця про проведені електронні торги з реалізації будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 04.05.2017, таким чином правочин щодо реалізації даного нерухомого майна на даний час є дійсним.
Щодо встановлених обставин у Постанові Закарпатського апеляційного суду від 03.11.2022. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.11.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2021 залишено без змін. Цим рішенням апеляційний суд встановив, що в ході примусового виконання рішення суду за виконавчим листом від 10.11.2014 відповідач (боржник ОСОБА_8 сплатив на користь позивача (стягувача ОСОБА_5 ) 202725,82 грн., що стверджено платіжним дорученням №600 від 27.04.2017. Також, суд зробив висновок, що зобов`язання відповідача ( ОСОБА_8 ), що випливають із договору позики від 07.11.2006 року, в тому числі і щодо відшкодування моральної шкоди, є припиненим внаслідок його виконання відповідачем, а тому позивач не вправі повторно пред`являти до відповідача дані вимоги для примусового виконання. Отже, слід врахувати, що примусове виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 забезпечено державним виконавцем шляхом звернення стягнення та реалізації через прилюдні електронні торги належного боржнику ОСОБА_4 , майна, а саме - житлового будинку по АДРЕСА_1 , про що неодноразово наголошено боржником при розгляді судової справи.
Щодо моральної шкоди зазначив, що відповідач діяв у межах чинного законодавства з метою примусового виконання рішення суду у встановленому законодавством порядку і дане рішення було виконано. Позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Тобто, можливі негативні наслідки для позивача безпосередньо не були спричинені діями (бездіяльністю) державного виконавця. Таким чином, позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є безпідставним та не підлягає задоволенню. 
На підставі викладеного, представник відповідача просив приєднати даний відзив на позовну заяву до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи. 2. Відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» надіслав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що звернувся до суду з позовом до держави України в особі Рахівського відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Державної казначейської служби України про стягнення з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на мою користь 235 167,80 грн. у відшкодування майнової шкоди і 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. 
Проте, змінив формулювання позовної вимоги у пред`явленій ним позовній заяві, у зв`язку з чим просив суд вважати вірним наступне формулювання: «Стягнути з Державного бюджету України на його користь 235 167,80 (двісті тридцять п`ять тисяч сто шістдесят сім) грн. у відшкодування майнової шкоди і 100 000,00 (сто тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди».
Крім того, позивач ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» надіслав відповідь на відзив ДКСУ, який обґрунтовано наступним. 
Стверджуючи, що ДКСУ не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану мені внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів та брати участь у справі в якості відповідача, ДКСУ покликається на постанову Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц. Проте, якраз у цій постанові викладені протилежні наступні висновки: «…Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету)…». 
Більше того, в іншій постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №366/2026/18 зазначено таке: «…Грошові суми при відшкодуванні шкоди відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому ДКС України, яка здійснює безспірне списання коштів, та Міністерство фінансів України, яке попередньо інформується про виконання рішення суду та повідомляється при недостатності коштів для відшкодування, є належним відповідачем у справі.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. 
Отже, ДКСУ на рівні з державою Україна в особі відповідного органу (Відділу ДВС) є належним відповідачем у цій справі.
Позивач погоджується з твердженнями ДКСУ про те, що стягнення з останнього моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень – не допускається. 
Однак, звертає увагу суду, що в пред`явленому позові позивач просив стягнути гроші не з ДКСУ, а з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Тому, наведені вище доводи ДКСУ не заслуговують на увагу і не стосуються обставин цієї справи.
ДКСУ стверджує, що я до позову не додав доказів протиправності дій Відділу ДВС, а саме: відповідного рішення, яке б мало преюдиційне значення для вирішення даної справи. Однак, зазначене не відповідає дійсності. Так, позивачем до позовної заяви додана копія ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024р. у кримінальній справі №305/958/19, яка набрала законної сили, про задоволення клопотання про звільнення обвинуваченого – державного виконавця Відділу ДВС Гудем`юка Івана Петровича від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України. Таким чином, у матеріалах даної цивільної справи міститься копія судового рішення, яке має преюдиційне значення для вирішення справи за позовом ОСОБА_1 , що є підставою для відшкодування заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди. Позивач також зазначив, що правові підстави для відмови у відшкодуванні моральної шкоди відсутні.
Покликаючись на положення статті 1166 ЦК України, ДКСУ заявляє, що завдана позивачу майнова шкода повинна бути відшкодована ОСОБА_2 . Проте, ДКСУ не враховано, що ОСОБА_2 на момент спричинення мені шкоди працював державним виконавцем Відділу ДВС, тобто був службовою особою органу державної влади.
Таким чином, позивач зазначив, що позовні вимоги є повністю обґрунтованими та доведеними, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також, позивачем ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» було надіслано відповідь на відзив відділу ДВС, який обґрунтовано наступним. 
Відділ ДВС визнає факт постановлення Тячівським районним судом Закарпатської області ухвали від 29.07.2024р. у кримінальній справі №305/958/19, яка набрала законної сили, і якою задоволено клопотання про звільнення обвинуваченого державного виконавця Відділу ДВС Гудем`юка Івана Петровича (далі – Державний виконавець) від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України.
Разом з тим, складена Державним виконавцем Відділу ДВС заява про реалізацію арештованого нерухомого майна предмета іпотеки (про проведені електронні торги) від 03 лютого 2017 року є підробленим офіційним документом, оскільки у цій заяві він особисто вніс завідомо неправдиві відомості про майно, його склад, характеристику та опис Майна.
Крім того, з наявної у матеріалах справи інформаційної довідки №108947400 від 26.12.2017р. слідує, що станом на 03 червня 2016 року (день складення Державним виконавцем акту опису й арешту) власником Майна з 27 грудня 2014 року була ОСОБА_9 . Відтак, 10 квітня 2017 року на прилюдних торгах мені було продано Майно, яке фактично вже не належало боржнику ОСОБА_8 , а належного третій особі. Хоча вказані обставини не були покладені в основу підозри та обвинувачення Державного виконавця, вони також підлягають врахуванню судом у цій справі при вирішення спірних правовідносин. 
Відтак, доводи Відділу ДВС про відсутність причинного зв`язку між протиправними діями Державного виконавця та негативними наслідками, що зумовили відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі мені Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів з підстав належності Майна третій особі, є абсурдними, не відповідають дійсності та не заслуговують на увагу. Разом з тим, заявляючи про внесення неправдивих даних до заяви про реалізацію арештованого нерухомого майна від 03.02.2017 на підставі висновку експерта суб`єкта оціночної діяльності, Відділ ДВС не надає ніяких доказів того, що вони зверталися до уповноважених органів зі скаргами на поведінку експерта і вимагали притягнення останнього до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності.
Відповідно до абзацу 1 ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Однак, Державним виконавцем не було запитано інформацію з Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо власника Майна. Така інформація формується за адресою домоволодіння. Державний виконавець таких дій не вчинив.
Позивач також зазначив, що ним не було оскаржено відмову приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, хоча таке право в мене було. Причиною не реалізації цього права є відсутність правових підстав для такого оскарження. Заявляючи про те, що позивач не оскаржив відмову приватного нотаріуса, Відділ ДВС не вказує, яку норму законодавства порушив нотаріус і чому його відмова є неправомірною. Таким чином, не реалізація позивачем наданого йому права на оскарження поведінки приватного нотаріуса не може тягнути негативні наслідки для позивача і жодним чином не впливає на можливість задоволення судом його позовних вимог.
Керуючись приписами частин 1 і 2 ст.228 ЦК України, позивач зазначив, що оскільки Відділ ДВС, нібито від імені власника, незаконно продав позивачу на прилюдних торгав Майно, яке фактично належить ОСОБА_9 без її відома, договір купівлі-продажу цього майна є беззаперечно нікчемним, так як він спрямований на порушення конституційний прав названої особи. Відтак, вказаний договір купівлі-продажу не підлягає визнанню недійсним. Отже, твердження Відділу ДВС про те, що позивач не надав суду доказів визнання недійсними проведення електронних торгів та скасування акта державного виконавця не заслуговують на увагу і не мають ніякого правового значення.
Також є недоречним і не має значення посилання Відділу ДВС про те, що примусове виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 забезпечено державним виконавцем шляхом звернення стягнення та реалізації через прилюдні електронні торги належного боржнику ОСОБА_4 . Майна. Зазначені обставини спростовані як згаданою вище ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024р. у кримінальній справі №305/958/19, так і доданими до позовної заяви доказами, зокрема, інформаційною довідкою №108947400 від 26.12.2017р. Тому, висновки Відділу ДВС про те, що він діяв у межах чинного законодавства з метою примусового виконання рішення суду у встановленому законодавством порядку явно не відповідають дійсності і не узгоджуються з матеріалами справи. 
Отже, позивач вважає, що ним доведено незаконність дій Державного виконавця, які спричинили йому моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та його діями. На підставі викладеного зазначив, що позовні вимоги є повністю обґрунтованими та доведеними, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2025 підготовче провадження у цивільній справі закрито, призначено зазначену цивільну справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні просив позов задовольнити у повному обсязі. 
Представник відповідача Рахівського відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тулайдан Д.Д. у судовому засіданні відзив на позовну заяву підтримав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Боринська Ж.М. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, беручи до уваги відзив, відповідь на відзив, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 27 серпня 2015 року старшим державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Гудем`юком Іваном Петровичем відкрито виконавче провадження №48555936 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 10 листопада 2014 року Рахівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №305/1570/14-ц про стягнення з ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) на користь ОСОБА_5 (Стягувач) заборгованості на суму 162 803,44 грн. та 50 000,00 грн. моральної шкоди.
Під час проведення виконавчих дій 10 вересня 2015 року Державним виконавцем Відділу ДВС накладено арешт на все майно, що належало Боржнику у межах суми звернення, про що винесено відповідну постанову.
03 червня 2016 року Державним виконавцем Відділу ДВС складено акт опису й арешту майна, належного Боржнику, а саме: житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0.25 га з кадастровим номером: 2123687000:05:002:0011, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 184,2 кв.м., житловою площею 31,74 кв.м., допоміжною площею 152,46 кв.м. 
Так, зокрема, відповідно до протоколу №248993 10.04.2017 з 09:00 год до 18:00 години були проведені електронні торги, реєстраційний номер лота 207570 - Одноповерховий житловий будинок, площею 184,20 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сума сплаченого гарантійного внеску 11758,39 грн, переможець торгів Учасник 3, який запропонував найвищу цінову пропозицію. Сума, яку необхідно перерахувати за придбання лота 207075 до 25.04.2017 на рахунок продавця - Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області - 223409,41 грн. 
ОСОБА_1 як переможець торгів сплатив 235 167,80 грн. на рахунок Рахівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області вартість лота 207075, що підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів позовної заяви.
Як вбачається з акту старшого державного виконавця Рахівського РВДВС ГТУЮ в Закарпатській області Гудем`юка І.П. про проведені електронні торги від 04.05.2017, в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа 305/1570/14-ц від 10.11.2014, виданого Рахівським районним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) в користь ОСОБА_5 суми 162803, 44 грн боргу та 50000 грн моральної шкоди, відповідно до ст. 61 ЗУ "Про виконавче провадження" було передано на реалізацію житловий будинок, реєстраційний номер 34512282, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площа якого 184,20 кв.м, який належить ОСОБА_3 на праві власності. Відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 10.04.2017 №248993 ДП "Сетам" 10.04.2017 провело електронні торги з реалізації майна - зазначеного житлового будинку, де переможцем було визнано ОСОБА_1 , майно придбане за сумою 235167,80 грн. Вказане майно належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 .
Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Маріною А.С. від 23.01.2018, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів щодо житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , оскільки майно не належить боржнику.
Відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2023 року (справа №305/1641/17), яке набрало законної сили 29.12.2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Державного підприємства "Сетам", Державного казначейства України про визнання недійсним правочину та стягнення коштів відмовлено.
У вищевказаному рішенні (справа №305/1641/17) зазначено, що матеріали даної справи містять Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №59968666 від 26.05.2016, з якої вбачається, що житловий будинок реєстраційний номер 34512282, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності в цілій частині ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) й на це майно накладено обтяження - постанова про арешт майна боржника, серія та номер ВП48555936, від 10.09.2015 Рахівського РВ ДВС.
Разом з тим, як вбачається з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №108947400 від 26.12.2017, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 34512282, належить на праві приватної власності в цілій частині належить ОСОБА_6 на підставі договору Дарування серія та номер 8891 від 327.12.2014 року.
Згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024 у кримінальній справі №305/958/19, яка набрала законної сили, задоволено клопотання про звільнення обвинуваченого Державного виконавця Відділу ДВС від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України. Кримінальне провадження про обвинувачення Державного виконавця Відділу ДВС закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Цивільний позов позивача, як потерпілого, до відповідачів Держави Україна в особі органу державної влади Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.
Відповідно до платіжного доручення №600 від 27.04.2017 про перерахування коштів стягувачу згідно виконавчого листа №305/1570/14-ц від 10.11.2014 та копії розпорядження державного виконавця від 26.04.2017 про розподіл коштів, відповідач (боржник ОСОБА_8 сплатив на користь позивача (стягувача ОСОБА_5 ) 202 725,82 грн.
Вирішуючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд керується наступними положеннями законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У відповідності до припису ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2004, № 51, ст.553). 
Відповідно до частини 1 ст. 2 цього Закону - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. 
Відповідно до частини 1 ст. 12 цього Закону - Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. 
Відповідно до частини 5 цієї статті - відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. 
Відповідно до частини 1 ст. 13 цього Закону - Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. 
Таким чином, відсутні правові підстави вважати, що інформація яка містилася у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо особи боржника ОСОБА_8 як власника будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на момент підготовки та проведення реалізації майна була не достовірною та не актуальною. 
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. 
Порядок реалізації арештованого майна затверджений наказом МЮ України № 2831/5 від 29 вересня 2016 р (далі по тексту - Порядок № 2831/5). 
Відповідно до розділу 1 Порядку № 2831/5 електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
Відповідно до п. 8 Розділу X. Порядок розрахунків за придбане на електронному аукціоні майно та перехід права власності - акт про проведений електронний аукціон є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. 
У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронного аукціону, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведений електронний аукціон. 
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи передбачені законодавством особливості щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином. 
Велика Палата Верховного суду переглядаючи справу № 910/12525/20 провадження № 12-61гс21 виклала 15 вересня 2022 року з приводу електронних торгів такий правовий висновок: "Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 45-47).
Отже, торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту."
Нормами ст.ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України визначено, що відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).
Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).
З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивачем не надано доказів звернення до суду з відповідним позовом та визнання судом недійсними проведення електронних торгів та скасування акта державного виконавця про проведені електронні торги з реалізації будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 04.05.2017. Отже, правочин щодо реалізації даного нерухомого майна на даний час є дійсним.
Разом з тим, відповідно до п. 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна (Наказ МЮУ 29.09.2016 № 2831/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за №1301/29431) - Акт про проведений електронний аукціон є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронного аукціону, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведений електронний аукціон. 
Відповідно до ст. 72 Закону України «Про нотаріат» - придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням такого майна шляхом видачі набувачу відповідного свідоцтва на підставі документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".
Відповідно до п.п. 1.1 глави 12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595) - придбання арештованого або заставленого нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням такого майна шляхом видачі набувачу відповідного свідоцтва. Підставою для видачі свідоцтва про придбання арештованого або заставленого майна з прилюдних торгів (аукціонів) є акт про проведені публічні торги, складений державним виконавцем та затверджений начальником відповідного відділу державної виконавчої служби або приватним виконавцем (п. п. 3.1. цього Порядку). 
Таким чином, позивачем не надано доказів оскарження відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
У відповідності до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
П. 8 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди як способи захисту цивільних прав та інтересів. 
Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
У Постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17 зазначено, що з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Таким чином, дії державного виконавця щодо звернення стягнення на майно боржника, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 судом неправомірними не визнавалися, рішення державного виконавця щодо реалізації майна, зокрема Акт про проведені електронні торги від 04.05.2017 скасовано не було. 
Посилання сторони позивача на той факт, що державний виконавець Відділу ДВС обвинувачувався у тому, що він з метою надання видимості дотримання вимог ч.2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції №606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, якими передбачена обов`язкова присутність понятих під час вчинення виконавчих дій щодо арешту майна, вніс до офіційного документа Акту опису й арешту майна від 03 червня 2016 року завідомо неправдиві відомості, а також те, що Державний виконавець Відділу ДВС особисто склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: акт опису й арешту майна від 03 червня 2016 року, не є належним та допустимим доказом неправомірності дій державного виконавця, що стали підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на користь позивача. 
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Наявність зазначених вище обставин згідно частини третьої статті 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 686/5244/21 зазначено, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.
Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Отже, позивачем не надано доказів про визнання неправомірними дії державного виконавця щодо звернення стягнення на майно боржника, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Крім того, позивачем не надано доказів звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійсними проведення електронних торгів та скасування акта державного виконавця про проведені електронні торги від 04.05.2017 року з реалізації будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 04.05.2017.Таким чином, правочин щодо реалізації даного нерухомого майна на даний час є дійсним. 
Таким чином відсутній причинний зв`язок між протиправними діями державного виконавця, які встановлені ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.07.2024 по справі №305/958/19 про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та негативними наслідками, що полягають у відмові у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі ОСОБА_1 Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди.
Вимоги про стягнення 100 000,00 (сто тисяч) гривень моральної шкоди є похідними від вимоги про відшкодування майнової шкоди, отже за наведених обставин суд відмовляє у стягненні таких на користь Позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивач сплатив 1 211,20 грн. суму судового збору, сплачену як за одну вимогу немайнового характеру, а відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору у зв`язку з поданням позовної вимоги про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Виходячи з наведеного, враховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України та взявши до уваги те, що суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем суд відносить на рахунок позивача. А судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної вимоги про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення - за рахунок держави, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної злочином - відмовити.
Судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної вимоги про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення – віднести за рахунок держави.
Інші судові витрати понесені позивачем ОСОБА_1 , пов`язані з розглядом даної цивільної справи – залишити за рахунок позивача.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Попова