Справа № 161/7131/25
Провадження № 1-кп/161/85/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк          26 лютого 2026 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:
судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
потерпілого - ОСОБА_6 ,
представника потерпілого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні №12023030580003229, що надійшов з Луцької окружної прокуратури, відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцька Волинської області, громадянина України, українця, працюючого водієм, одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину та трьох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Так, 13.10.2023, близько 17 години 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу АЗС «Петрол-Гарант», що за адресою: село Чаруків, Луцького району, Волинської області, по вулиці Вокзальна, 146, діючи з прямим умислом, з метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно наніс один удар кулаком лівої руки в ділянку обличчя останнього.
Таким чином, своїми вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді перелому кістки без зміщення та дуги виличної кістки справа зі зміщенням, перелому передньої стінки верхньо-щелепового синусу справа без зміщення.
Згідно висновку судово-медичного експерта № 661 від 07.11.2023, перелом кістки без зміщення та дуги виличної кістки справа зі зміщенням, перелом передньої стінки верхньо-щелепового синусу справа без зміщення – відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21-ї доби.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4  своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не визнав.
Суду дав показання, що 13.10.2023, близько 17:00 год., він приїхав до ОСОБА_6 на його робоче місце, щоб поговорити про те, що останній розповсюджує неправдиву інформацію про його доходи. Повідомив, що тілесних ушкоджень потерпілому не наносив і приїжджав до нього, оскільки тітка повідомила, що їде трактор ламати паркан. Коли приїхав до ОСОБА_6 , то побачив в нього тілесні ушкодження на обличчі. Ствердив, що тілесні ушкодження були з лівої сторони, а потерпілий ОСОБА_6 його оговорює.
Просив виправдати його в пред`явленому обвинуваченні, а в задоволенні заявленого цивільного позову просив відмовити.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, його винність у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я, повністю підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.
Так, потерпілий ОСОБА_6 , будучи допитаним в судовому засіданні, суду повідомив, що 13.10.2023, близько 17:00 год., до нього на АЗС, де він працював, підійшов ОСОБА_4 , взяв за руку і лівою рукою наніс один удар в обличчя. У відповідь він ударів ОСОБА_4 не наносив. Пояснив, що відразу після удару відчув біль, але думав, що він пройде. В подальшому, через декілька днів, після того, як біль не минув – поїхав в лікарню, де виявили перелом і він про це повідомив у поліцію. Про вказану подію через декілька днів розповів оператору АЗС ОСОБА_8 .
Заявлений цивільний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, щодо призначення міри покарання підтримав думку прокурора.
Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що вона працювала разом з потерпілим ОСОБА_6 на одній заправній станції. Під час їхньої спільної зміни вона перебувала в приміщенні заправки і ОСОБА_6 до неї не підходив. Пояснила, що тоді лише бачила, як потерпілий прикривав одну сторону обличчя. Коли він прийшов на наступну зміну вона побачила в нього на обличчі велику припухлість. Тоді потерпілий ОСОБА_6 розповів, що це зробив ОСОБА_4 під час їхньої попередньої зміни. Після чого вони переглянули відео, на якому було видно машину, схожу на ту, якою користується обвинувачений. На запитання чому ОСОБА_4 наніс удар, ОСОБА_6 нічого не відповів, бо вони родичі. Ствердила, що будь-яких криків вона не чула. Крім цього, повідомила, що бачила на кріслі кров, яку замили. Також вказала, що потерпілий ОСОБА_6 не міг оговорити ОСОБА_4 .
Окрім показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 винність ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, об`єктивно підтверджується також і іншими доказами дослідженими безпосередньо у кримінальному провадженні.
Так, з висновку судово-медичної експертизи № 661 від 07.11.2023 встановлено, що згідно ксерокопії виписки із медичної карти стаціонарного хворого КП «Волинська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_6 отримав наступні ушкодження: перелом правої виличної кістки без зміщення та дуги виличної кістки справа зі зміщенням, перелом передньої стінки верхньо-щелепового синусу справа без зміщення, з приводу чого було проведено оперативне лікування. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупого предмета, індивідуальні особливості якого в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних в постанові та в протоколі допиту потерпілого, за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби. Виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту як з прискоренням та і без нього – малоймовірно.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 02.11.2023 з доданим до нього відеозаписом, який досліджено судом безпосередньо в судовому засіданні, зафіксовано відтворення ОСОБА_6 подій, які відбулися 13 жовтня 2023 року, близько 17 години 05 хвилин, а саме те, як обвинувачений ОСОБА_4 наніс йому один удар лівою рукою в обличчя (в область щоки, який зачепив ніс з правої сторони).
Даними, що містяться в протоколі огляду предмету від 01.12.2023, зафіксовано проведення слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 огляду відеозапису з камери спостереження АЗС, що за адресою: Волинська обл., Луцький район, с. Чаруків, вул. Вокзальна, за період з 17:04:00 год. по 17:09:46 год. 13.10.2023, на якому зображено ОСОБА_6 , який одягнений в штани, кофту та кепку синього кольору і ходить по території заправки. О 17:06:54 год. зображено як до заправки заїжджає автомобіль. О 17:09:37 год. зображено, як автомобіль покидає територію АЗС.
Протоколом огляду предмету від 04.04.2025 з доданим до нього відеозаписом, який досліджено судом безпосередньо в судовому засіданні, зафіксовано проведення слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 за участі потерпілого ОСОБА_6 огляду відеозапису з камери спостереження АЗС, що за адресою: Волинська обл., Луцький район, с. Чаруків, вул. Вокзальна, за період з 17:04:00 год. по 17:09:46 год. 13.10.2023. На оглянутому відеозаписі о 17:05:28 год. зображено ОСОБА_6 , який одягнений в штани, кофту та кепку синього кольору і ходить по території заправки. О 17:06:54 год. зображено як до заправки заїжджає автомобіль сірого кольору. В ході огляду потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що коли вищевказаний автомобіль виїхав із зони охоплення відеокамери з нього вийшов ОСОБА_4 та наніс йому тілесне ушкодження. В подальшому, о 17:09:37 год. автомобіль сірого кольору, в якому знаходився ОСОБА_4 , після події покидає територію АЗС і прямує в сторону вул. Вокзальна, за місцем проживання останнього.
Інших доказів, які б за своїм змістом мали значення для вирішення кримінального провадження по суті пред`явленого обвинуваченняв ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначений КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Докази, що наведені вище, всупереч аргументам сторони захисту про те, що ОСОБА_4 13.10.2023 лише поговорив з потерпілим ОСОБА_6 і будь-яких ударів йому не наносив, узгоджуються між собою та з показаннями потерпілого, доповнюють один одного, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достатності та достовірності, а також виключають будь-які сумніви щодо вчинення обвинуваченим дій, що ставляться йому у провину.
При цьому, слід зазначити, що версію обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що потерпілий ОСОБА_6 вже мав тілесне ушкодження на обличчі, коли той приїхав і воно було з лівої сторони, суд визнає неспроможною.
Захист під час судового розгляду не ставив під сумнів факт приїзду ОСОБА_4 13.10.2023 до ОСОБА_6 задля з`ясування відносин, а зосереджувався виключно на запереченні завдання обвинуваченим удару потерпілому і, як наслідок, завдання тілесних ушкоджень, які, як ствердив обвинувачений, вже були у потерпілого до його приїзду.
Попри це, сам обвинувачений ОСОБА_4 надав показання, які суперечать даним, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 661 від 07.11.2023, оскільки будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 з лівої сторони виявлено не було.
Тобто версія обвинуваченого ОСОБА_4 повністю спростовується даними, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 661 від 07.11.2023.
Крім того, оцінюючи відеозапис з камер спостереження АЗС за 13.10.2023 суд зазначає, що ОСОБА_6 у форменому одязі знаходиться на робочому місці і жодних ознак тілесних ушкоджень, про які вказує ОСОБА_4 , у нього не спостерігається. 
Так, камера відеоспостереження не фіксувала моменту, коли сталися події, що є предметом судового розгляду, однак навіть за відсутності відеозапису, суд має достатньо підстав для відтворення розвитку подій на підставі узгоджених між собою показань потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_8 та інших досліджених доказів.
Слід зазначити, що потерпілий ОСОБА_6 майже через два роки після події, без жодних вагань і заминок послідовно зазначав, що тілесні ушкодження йому були завдані саме ОСОБА_4 , що свідчить про сталість його показань.
Суд визнає показання потерпілого ОСОБА_6 послідовними та логічним, адже вони чітко описують завданий йому удар та місце його нанесення. Ці обставини повністю підтверджуються протоколом слідчого експерименту, під час якого потерпілий відтворив механізм заподіяння ушкодження, продемонстрував напрямок і траєкторію удару. Висновок судово-медичного експерта також додатково підтверджує показання потерпілого.
За таких обставин, фактичні дані, отримані з різних процесуальних джерел (показання, слідчий експеримент, висновок експерта), перебувають у взаємозв`язку і доповнюють один одного, утворюючи сукупність доказів, що не залишає розумного сумніву у тому, що ОСОБА_4 наніс потерпілому тілесне ушкодження.
Що стосується твердження сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_6 звернувся до поліції лише через декілька днів після події, суд вважає ці доводи такими, що не впливають на достовірність показань потерпілого.
Так, потерпілий у суді пояснив, що після отримання удару відчував біль і спочатку намагався усунути його самостійно, однак коли біль посилився він звернувся до лікарні, де було діагностовано перелом правої виличної кістки без зміщення та дуги виличної кістки справа зі зміщенням, перелом передньої стінки верхньо-щелепового синусу справа без зміщення.
Відтак, відтермінування звернення ОСОБА_6 до лікарні було обумовлене суто людським фактором, що жодним чином не впливає на правдивість його показань.
Таким чином, судом критично оцінюються показання обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що 13.10.2023 він лише говорив з ОСОБА_6 , а останній його оговорює з приводу нанесення удару в обличчя, оскільки вони є суперечливими, не відповідають обставинам справи, встановленим під час судового провадження, такі показання обвинуваченого суд розцінює як спосіб захисту та намагання уникнути відповідальності за фактично вчинене ним кримінальне правопорушення.
Отже, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні наведені вище письмові докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, враховуючи, що показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 , дані ними безпосередньо в судовому засіданні, є послідовними, відповідають іншим обставинам справи та підтверджуються дослідженими письмовими доказами, висновком судово-медичної експертизи, які, на думку суду, є належними та допустимими, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить висновку про винуватість ОСОБА_4 у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я, кваліфікуючи його дії за ч. 1 ст. 122 КК України.
Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Виходячи з зазначеного, судом поза розумним сумнівом, достовірно встановлено, що ОСОБА_4 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.
Під час судових дебатів прокурор Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 просив призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
При обранні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно з ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів і дані про особу винного. 
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує, що він вчинив умисний нетяжкий злочин проти здоров`я іншої особи, вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та не розкаявся, жалю з приводу вчиненого, осуду своєї поведінки, бажання виправити ситуацію та готовності нести покарання не висловлював, завданих збитків не відшкодував і не намагався відшкодувати, тому суд, з врахуванням наведеного, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, вважає за доцільне призначити йому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України, в межах санкції частини статті, у виді обмеження волі.
При цьому, суд зазначає, що не призначає менш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, у виді виправних робіт, оскільки ОСОБА_4 офіційного місця роботи на території України не має.
Перешкоди, визначені ч. 3 ст. 61 КК України, для застосування до обвинуваченого покарання у виді обмеження волі, відсутні.
Водночас, суд, враховуючи особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, працює водієм, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину 2008 року народження та трьох малолітніх дітей 2013, 2014 та 2014 років народження, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з огляду на відсутність обтяжуючих покарання обставин, зважаючи на думку потерпілого, який на призначенні суворого покарання не наполягав, а також приймаючи до уваги принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання із звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України. 
Визнаючи тривалість іспитового строку та вид обов`язків, визначених ст. 76 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного і відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, та визначає їх у обсязі необхідному і достатньому для виправлення обвинуваченого, тривалістю 1 (один) рік.
На переконання суду, таке покарання із застосуванням звільнення від його відбування з випробуванням, враховуючи фактичні обставини справи, є справедливим, оскільки співвідноситься між поставленою метою та засобами її досягнення.
При цьому, у даному випадку, на думку суду, призначення покарання без звільнення від його відбування, сприймалося б, як непропорційне до вчиненого діяння.
На думку суду обрана міра покарання є необхідною та достатньою для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення як ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.
Крім того, призначена міра покарання надасть можливість ОСОБА_4  сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.
Щодо заявлених потерпілим ОСОБА_6 позовних вимог, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 1 ст. 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Потерпілий ОСОБА_6 заявив цивільний позов до ОСОБА_4 та просив стягнути з останнього на його користь матеріальні збитки в сумі 1 503 (одна тисяча п`ятсот три) гривні 21 копійку та моральні збитки в сумі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
Представник потерпілого – адвокат ОСОБА_7 заявлений позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник – адвокат ОСОБА_5 , кожен зокрема, щодо задоволення цивільного позову заперечили.
Щодо позовних вимог потерпілого ОСОБА_6 в частині відшкодування матеріальних збитків, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Дослідивши додатки до цивільного позову, суд дійшов висновку, що розмір матеріальної шкоди, заявлений потерпілим ОСОБА_6 , в сумі 1 503 (одна тисяча п`ятсот три) гривні 21 копійка є підтвердженим та обґрунтованим.
Як встановив суд, внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілий ОСОБА_6 отримав наступні ушкодження: перелом правої виличної кістки без зміщення та дуги виличної кістки справа зі зміщенням, перелом передньої стінки верхньо-щелепового синусу справа без зміщення, з приводу чого було проведено оперативне лікування, і з 19.10.2023 по 25.10.2023 проходив лікування у КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради, йому було проведено операцію – репозиція виличної дуги справа.
Понесені ОСОБА_6 витрати підтверджуються долученими чеками на придбання лікарських засобів, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з подією кримінального правопорушення, тобто безпосередньо обумовлені наслідками тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_4 .
Таким чином, суд вважає доведеним, що всі витрати потерпілого ОСОБА_6 на придбання ліків в сумі 1 503 (одна тисяча п`ятсот три) гривні 21 копійка документально підтверджені, є необхідними та обґрунтованими, у зв`язку з чим цивільний позов у цій частині підлягає задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_4 моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, судом об`єктивно встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 внаслідок вчинення ОСОБА_4 злочину зазнав моральних переживань, у зв`язку із нанесенням йому середньої тяжкості тілесного ушкодження, що порушило його звичайний життєвий ритм, спосіб життя, що пов`язано із тимчасовою втратою працездатності, а також негативно вплинуло на його емоційний та психологічний стан. 
У зв`язку з наведеним, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що потерпілому ОСОБА_6 було завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню з цивільного відповідача ОСОБА_4 .
В свою чергу, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Отже, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для потерпілого, а також характер та обсяг страждань (душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий.
Таким чином, зважаючи на викладене, суд, виходячи з принципів співмірності, справедливості, розумності та виваженості, з урахуванням глибини страждань потерпілого, вважає, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 слід стягнути моральну шкоду в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.
За таких обставин суд дійшов висновку, що цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
При цьому, щодо відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення яких заявлено під час судового розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.
Частиною 2 ст. 120 КПК України передбачено, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Статтею 125 КПК України передбачено, що суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Водночас, при визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема в Постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Разом з цим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги, документи, які свідчать про сплату гонорару, та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку.
В судовому засіданні потерпілий (цивільний позивач) ОСОБА_6 та його представник – адвокат ОСОБА_7 просили вирішити долю процесуальних витрат, а саме стягнути з ОСОБА_4 20 000 (двадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.
Обвинувачений (цивільний відповідач) ОСОБА_4 та його захисник – адвокат ОСОБА_5 щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечили.
Вирішуючи питання про стягнення витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_4 , та визначаючи їх розмір, суд виходить з наступного.
Судом досліджено копію квитанції до прибуткового касового ордера № 0008 від 09 січня 2023 року.
Із копії квитанції до прибуткового касового ордера № 0008 від 09 січня 2023 року вбачається, що ОСОБА_6 сплатив адвокату ОСОБА_7 20 000 (двадцять тисяч) гривень, підставою сплати грошових коштів є договір про надання правової допомоги від 09.01.2023.
Отже, враховуючи наведене, зважаючи, що судом встановлено факт здійснення оплати потерпілим професійної правничої допомоги (відповідно і здійснення витрат) на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень, тому суд дійшов висновку, що з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Речовий доказ, згідно з ст. 100 КПК України, залишити в матеріалах кримінального провадження.
Даних щодо наявності у кримінальному провадженні процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та накладення арештів на майно прокурором не надано.
Керуючись ст. 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначивши покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:
-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_4 – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду в розмірі 1 503 (одна тисяча п`ятсот три) гривні 21 копійка.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позову – відмовити.
Речовий доказ:
-DVD+R диск – залишити в матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Луцького міськрайонного суду      ОСОБА_1