РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
Справа №568/876/25
Провадження №2/568/32/26

17 березня 2026 р. м.Радивилів
Радивилівський районний суд Рівненської області
в складі головуючої судді Троцюк В.О.
секретаря судових засідань Гуменюк Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Радивилівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із спільною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
В обгрунтування заяви зазначено, що16 липня 2016 року уклав шлюб з ОСОБА_2 . В шлюбі в них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час ОСОБА_2 , згідно її письмових свідчень та фактичних дій, ухиляється від виконання материнських обов`язків, вказуючи, що не має ні фінансової можливості забезпечувати, ні доглядати, ні виховувати, ні утримувати їх спільних дітей, у неї відсутня можливість виконувати материнські обов`язки, що змушує її відмовитись від їх виконання та в цілому від батьківства. Між сторонами досягнуто згоди стосовно повного перекладання обов`язків щодо дітей на позивача, а саме самостійного догляду, забезпечення, виховання, утримання та проживання спільних дітей з батьком, шляхом укладення 13.05.2025 року договору, який посвідчено приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області. 
Ухвалою суду від 09 червня 2025 року спільну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
23 червня 2025 року ОСОБА_1 подано виправлено позовну заяву до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Також до участі у справі залучено третю особу орган опіки та піклування Радивилівської міської ради
22 вересня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду та зобов`язано орган опіки та піклування Радивилівської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
20 жовтня 2025 року на виконання ухвали суду органом опіки та піклування Радивилівської міської ради надано висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей. 
Ухвалою суду від 04 грудня 2025 року явку відповідача ОСОБА_2 в судове засідання визнано обов`язковою, вирішено опитати малолітню ОСОБА_8 в судовому засіданні за відсутності сторін у присутності психолога, зобов`язано позивача ОСОБА_1 забезпечити явку в судове засідання малолітньої ОСОБА_5 , визнано обов`язковою явку в судове засідання представника органу опіки та піклування та зобов`язано орган опіки та піклування Радивилівської міської ради забезпечити участь в судовому засідання дитячого психолога.
Від відповідача ОСОБА_2 вчергове надійшла заява щодо розгляду справи у її відсутності та підтвердження відмови від виконання материнських обов`язків. В заяві вказує, що усвідомлено визнає фактичне ухилення від виконання батьківських обов`язків, повністю усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав та не заперечує проти позбавлення батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей.
Ухвалою суду від 22 січня 2026 року повторно зобов`язано позивача забезпечити явку в судове засідання малолітньої дитини та визнано явку ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою. 
Ухвалою суду від 17 лютого 2026 року повторно зобов`язано позивача забезпечити явку в судове засідання малолітньої дитини та визнано явку ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою, також застосовано до відповідача ОСОБА_2 заходи процесуального примусу.
В судове засідання позивач та відповідач не з`явились, а також позивач не забезпечив явку в судове засідання малолітньої дитини, заяв та клопотань до суду не надходило.
Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 , будучи повідомленим про дату та час розгляду справи, в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, суд оцінює таку поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
В судовому засіданні 22 січня 2026 року ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Пояснив суду, що на даний час шлюб з ОСОБА_2 розірвано, а діти проживають з ним. Він самостійно займається вихованням та утриманням дітей, оскільки відповідач не має бажання виконувати свої материнські обов`язки, дітьми не цікавиться, участі у їх вихованні та утриманні не приймає. Окрім свідомого небажання ОСОБА_2 виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей, йому невідомі причини, які б перешкоджали відповідачу піклуватись їхніми дітьми. До служби у справах дітей із заявою про застосування до ОСОБА_2 заходів, які б сприяли зміні поведінки, він не звертався.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вислухавши думку дитини з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 16 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, який зареєстровано Радивилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с.9).
В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження. (а.с.10,11)
13 травня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про самостійний догляд, виховання, забезпечення та визначення місця проживання дітей, за умовами якого батьки визначили місце проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем проживання батька, ОСОБА_1 , всі обов`язки щодо виховання, забезпечення, догляду та утримання дітей бере на себе ОСОБА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцькою М.А. (а.с.12-14)
Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач зазначав, що відповідач свідомо відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, жодних зв`язків з дітьми не підтримує.
До позовної заяви позивачем долучено Волевиявлення, згідно якого ОСОБА_2 відмовляється (ухиляється) від виконання материнських (батьківських) обов`язків, з огляду на те, що фактично не має заощаджень, фінансів та інших коштів для забезпечення чи виховання дітей. Всі права на дітей в односторонньому порядку вона передає Чоловіку та Батьку ОСОБА_1 (а.с.31)
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, матері, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.
Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього. 
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Суд зазначає, що обставини зазначені в позовній заяві не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Разом з тим, зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано. Також, позивачем не обґрунтовано та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З висновку органу опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області від 20.10.2025 року №1718/01.09-20 слідує, що орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. а відтак немає доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.111-113) 
У відповідності до ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Разом з цим, ухвала суду, згідно якою ОСОБА_1 було зобов`язано забезпечити участь дитини ОСОБА_5 в судовому засіданні для проведення її опитування, залишилась невиконаною, явку дитини в судове засідання не забезпечено.
Також, слід зазначити, що ухвалою суду було визнано обов`язковою явку в судове засідання відповідача ОСОБА_2 , однак остання до суду не з`явилась.
До матеріалів справи долучено заяву – «Волевиявлення» відповідача про визнання позовних вимог та заяву від 03.11.2025 про розгляд справи у її відсутності та підтвердження відмови від виконання материнських обов`язків.
З підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає заяви ОСОБА_2 , матері дітей, про визнання позову, оскільки визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини.
В постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, за обставин недоведеності нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частина 2 статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 3, 19, 28, 187, 258-259, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Радивилівської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Радивилівської міської ради, ЄДРПОУ 04057847,0, адреса м.Радивилів вул.І.Франка, 11 Рівненської області.

Суддя        В.О. Троцюк