Номер провадження: 22-ц/813/1433/26 
Справа № 522/22122/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Попова Ірина Сергіївна
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 грудня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником квартири АДРЕСА_1 .
23.08.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 (прізвище до шлюбу – ОСОБА_3 ) було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2023 року.
До укладення шлюбу мати позивача ОСОБА_4 придбала за особисті кошти за договором купівлі-продажу майнових прав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Фінансові зобов`язанням за договором по оплаті повної вартості майнових прав на квартиру мати позивача виконала 18.05.2016 року, що підтверджується відповідними квитанціями. 29.06.2016 року, до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, мати позивача передала майнові права за договором своєму синові – ОСОБА_1 . Після прийняття новобудови, в якій розташована спірна квартира, в експлуатацію ОСОБА_1 11.04.2018 року зареєстрував за собою право власності на квартиру.
Позивач зазначив, що в квартирі, яка належить йому на праві власності наразі проживає колишня дружина ОСОБА_2 , син позивача ОСОБА_5 , співмешканець ОСОБА_2 - ОСОБА_6 . Крім того, у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_7 , щодо якої рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.09.2024 року у справі №501/1127/24 встановлено батьківство ОСОБА_6 . Дитина ОСОБА_2 та ОСОБА_6 також проживає у спірній квартирі.
Право особистої приватної власності позивача на квартиру колишня дружина не визнає, утримує квартиру для власного проживання та проживання своєї нової родини, здійснює заходи щодо поділу квартири. У зв`язку із створенням перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою, просив суд визнати квартиру особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1530312851101, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 .
Стягнуто зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1073,60 гривень.

Рішення суду вмотивовано тим, що позовні вимоги по суті є законними і обґрунтованими. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Попова І.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, неправильність установлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження чи оцінки, та неправильного визначення спірних правовідносин, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначається, що представником ОСОБА_2 до Приморського районного суду м. Одеси була подана заява про забезпечення позову та в подальшому позовна заява до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, провадження по якій було відкрито 04.10.2023 року.
Акцентується увага, що ОСОБА_1 не було вчинено дій щодо подання в межах цивільної справи № 522/18576/23 зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю, разом з тим останнім було ініційовано подання позовної заяви про визнання майна особистою приватною власністю (справа № 522/22122/23).
12.03.2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено заяву представника ОСОБА_2 та ухвалено: зупинити провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №522/18576/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Разом з тим, 29.08.2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження у цивільній справі №522/22122/23 було поновлено.
Стороною відповідачів, наголошується, що станом на дату поновлення провадження у справі та станом на дату подання апеляційної скарги, у цивільній справі №522/18576/23 не тільки відсутнє рішення, яке не набрало законної сили, а взагалі відсутнє рішення суду у зазначеній справі, більше того, станом на дату подання цієї апеляційної скарги, в межах цивільної справи №522/18576/23, тільки відбулось дослідження доказів в т.ч. допит свідків. За вищевикладених обставин на думку сторони відповідачів, суддею передчасно поновлено провадження у справі чим порушено ст. 251, 253 ЦПК України та ухвалене судове рішення яке ґрунтується виключно на платіжних доручення, без дослідження інших доказів.
Також, сторона відповідачів вважає, що судом першої інстанції неправильно установлені обставини, які мають значення для справи, і як наслідок неправильне їх дослідження та оцінка, неправильно визначені спірні правовідносини.
Акцентується увага, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 14 лютого 2012 року по 23 серпня 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто у фактичних шлюбних відносинах. У зазначений період сторони повністю відповідали ознаці подружніх відносин, яка мала свій прояв у наявності факту ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, безперервне спільне проживання. Окрім того, сторони одразу почали проживати разом. На початку фактичних шлюбних відносин сторони орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , у якій прожили протягом 4,5 років. В подальшому позивач з відповідачем переїхали до квартири матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 (де прожили біля року часу). Під час проживання у фактичних шлюбних відносинах, а саме на початку 2016 року, сторонами було вирішено придбати об`єкт нерухомого майна - житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 98,2 кв.м, житлова площа: 50,3 кв.м (РНОНМ: 1530312851101; Номер запису про право власності: 25708549; дата та час державної реєстрації: 11.04.2018 року). Незважаючи на те, що квартира куплялась за спільні кошти сторін, первинно майнові права на зазначений об`єкт нерухомості був оформлений на маму позивача - ОСОБА_4 , шляхом укладення Договору №КПИП-006212 купівлі-продажу майнових прав від 02.03.2016 р. В подальшому, а саме 29.06.2016 року Додатковою угодою №ДСкД0006712 від 29.06.2016 року ОСОБА_4 були передані майнові права на вищезазначену квартиру.
23 серпня 2016 року Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що був складений актовий запис про реєстрацію шлюбу за №391.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син - ОСОБА_5 , який з 30.05.2018 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
28.03.2018 року було укладено Додаткову угоду №ДСкД-084179, якою було визначено нову нумерацію квартир у зв`язку з присвоєнням поштової адреси житловому будинку.
29.03.2018 року був укладений Акт прийому-передачі №АПП-084181 до договору купівлі-продажу майнових прав КПИП-006212 на спірну квартиру та Акт на укладення права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
11.04.2018 ОСОБА_2 було подано заяву за реєстраційним номером: 27680263 на підставі якої було проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 98,2 кв.м, житлова площа: 50,3 кв.м (РНОНМ: 1530312851101; Номер запису про право власності: 25708549; дата та час державної реєстрації: 11.04.2018 року).
Після проведення процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно та закінчення ремонту, родина ОСОБА_1 у 2018 році переїхала у зазначену квартиру. Станом на сьогодні відповідач у справі разом із малолітнім сином проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23.05.2023 року (справа №522/4618/23), шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 23 серпня 2016 року Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №391, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 - розірвано. Рішення набрало законної сили 23.06.2023 року. 
Зауважується, що починаючи з 24.06.2022 року ОСОБА_1 перебуває поза межами території України, та у зазначеній квартирі не проживає. Окрім того, весь період проживання у спірній квартирі, відповідач систематично оплачує комунальні платежі та утримує спірне майно. Наголошується на тому факті, що коли родиною ОСОБА_1 на чолі з позивачем та відповідачем було прийнято рішення про необхідність придбання свого особистого житла, відповідач та її родина, від початку, приймали фінансову участь у придбані спірного нерухомого майна. Зокрема, 24 травня 2012 року матір`ю відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 було отримано грошову компенсацію у розмірі 113 220 (сто тринадцять тисяч двісті двадцять) доларів США у зв`язку зі смертю батька відповідача — ОСОБА_11 . Зазначені твердження підтверджуються копією заяви про отримання компенсації та звільнення від відповідальності від 24.05.2012 року, яка долучена до відзиву на позовну заяву. Так, матір`ю відповідача ОСОБА_10 було надано 35 000 тисяч доларів США. Окрім того, у період проживання у незареєстрованому шлюбі, а саме у період з 06.11.2009 року по 05.03.2014 року, вона працювала у АТ «УкрСиббанк» на посаді провідного фахівця що підтверджується долученими до матеріалів цивільної справи довідками. З обставин викладених вище вбачається участь відповідача у придбані спірного майна, яка є об`єктом поділу у судовому порядку, та спростовує висновки суду.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги сторона скаржників, представником ОСОБА_1 адвокатом Кукало О.М. подано відзив, в якому зазначається, що в апеляційній скарзі відсутнє належне обґрунтування в частині порушення судом процесуальних норм, та підтвердження доводів скарги належними та допустимими доказами. Сторона позивачів доводи апеляційної скарги не визнає та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відзиві наголошується, що 29.06.2016 року позивач ОСОБА_1 до укладення шлюбу з позивачкою, набув прав Покупця за договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, повна вартість якої була сплачена його матір`ю ОСОБА_4 станом на 18.05.2016 року. А тому, сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності.
Також, стороною позивачів акцентується увага на тому, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2025 року у справі № 522/18576/23 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник скаржниці ОСОБА_2 адвокат Попова І.С. приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кукало О.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідачів, просила оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явився, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Згідно із ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Судові повістки надіслані ОСОБА_2 повертались на адресу суду з поміткою “адресат відсутній”.
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_2 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та її не явка не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників які не з`явились.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

23.08.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області серії НОМЕР_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_3 ) розірвано.
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00047124457, відомості про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру.
В той же час, 02.03.2016 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон» було укладено договір №КПИП-006212 купівлі-продажу майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 », секція 3 (будівельна адреса).
Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Іллічівським міським відділом ЗАГС Одеської області 30.07.1986 року, матір`ю позивача є ОСОБА_4 .
Згідно з п.1.2. вказаного договору право власності майнових прав на Об`єкт нерухомості переходить від Продавця до Покупця після введення житлового будинку в експлуатацію по Акту приймання-передачі та після внесення вартості, зазначеної у п.2.1, в повному обсязі.
Додатковою угодою №ДСкД-004401 про зміну вартості об`єкта від 18.05.2016 року, укладеною між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон», сторони дійшли згоди внести зміни в п.2.1., п.2.2. договору та викласти їх в наступній редакції:
«2.1. Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості визначена Сторонами у розмірі 2361613,00 грн, в т.ч. ПДВ 393602,17 грн., що складає еквівалент 89550,00 доларів США.
2.2. Внесення Покупцем грошових коштів здійснюється у гривні через установи банків на розрахунковий рахунок або готівкою в касу Продавця у строки:
- до 07.04.16 – 1952809,00 грн, в т.ч. ПДВ 325468,17 грн., що складає еквівалент 73263,00 доларів США;
- до 18.05.16 – 408804,00 грн., в т.ч. ПДВ 68134,00 грн., що складає еквівалент 16287,00 доларів США».
Як вбачається з квитанції №57 02.03.2016 року ОСОБА_4 через касу АТ Ощадбанку внесено на розрахунковий рахунок ТОВ «Стікон» за Договором купівлі-продажу майнових прав грошові кошти у розмірі 1744091,00 грн.
07 квітня 2016 року ОСОБА_4 сплачено ТОВ «Стікон» за Договором купівлі-продажу майнових прав №КПИП-006212 від 02.03.2016 грошові кошти у розмірі 208718,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» № 48.
18 травня 2016 року ОСОБА_4 внесено на розрахунковий рахунок ТОВ «Стікон» за договором купівлі-продажу майнових прав, Додатковою угодою № ДСкД-004401 від 18.05.2016 року грошові кошти у розмірі 408804,00 грн (квитанція АТ «Ощадбанк» №23).
З наданих доказів, які в тому числі були оглянуті у судовому засіданні в оригіналі, суд встановив, що повна вартість спірної квартири була сплачена 18.05.2016 року ОСОБА_4 , матір`ю позивача, яка була платником за квитанцією.
Так, грошові кошти у розмірі 2361613,00 грн за придбання спірної квартири, що відповідно до Додаткової угоди №ДСкД -004401 від 18.05.2016 року про зміну вартості об`єкта є повною вартістю майнових прав на об`єкт нерухомості, у повному обсязі були внесені особисто ОСОБА_4 , матір`ю позивача станом на 18.05.2016 року.
29 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон», ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №ДСкД-006712 «Передача прав по Договору», у відповідності до якої у зв`язку із передачею своїх прав по Договору Стороною-2 ( ОСОБА_4 ) – ОСОБА_12 ( ОСОБА_1 ), у преамбулу Договору були внесені зміни та ОСОБА_1 було зазначено Покупцем за Договором купівлі-продажу майнових прав №КПИП-006212 від 02.03.2016.
29.06.2016 року позивач ОСОБА_1 , до укладення шлюбу з відповідачкою, набув прав Покупця за договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, повна вартість якої була сплачено його матір`ю ОСОБА_4 станом на 18.05.2016 рік.
28 березня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон» та ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності бланк НМІ 982033 від 17.10.2017 року, укладена додаткова угода №ДСкД-084179 щодо зміни поштової адреси і нумерації квартири, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_6 секція 3 (будівельна адреса)).
Реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена за позивачем 13.04.2018 року на підставі Акту приймання-передачі, Договору №006212 купівлі-продажу майнових прав від 02.03.2016 року, додаткової угоди №ДСкД-006712 від 29.06.2016 року, додаткової угоди №ДСкД-004401 від 18.05.2016 року, додаткової угоди №ДСкД-084179 від 28.03.2018 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 60 СК України визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07 грудня 2016 у справі №6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки у разі встановлення цих фактів та визначення зазначених вище критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
При цьому, сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Колегією суддів, зауважується, що із системного аналізу положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вбачається, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Крім того, зазначена позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18.
Відтак, у разі придбання майна хоч у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя чи іншої особи, воно не може вважатися спільним сумісним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти воно придбане.
Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).
Необхідно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності і є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, в зазначеній справі встановлено факт, що 29.06.2016 року позивач ОСОБА_1 набув прав Покупця за договором купівлі продажу майнових прав на спірну квартиру, повна вартість якої сплачена матір`ю позивача, що підтверджується належними та допустимим доказами, а саме квитанцією АТ «Ощадбанк» № 23 відповідно до якої 18.05.2016 року ОСОБА_4 внесено на розрахунковий рахунок ТОВ «Стікон» за договором купівлі-продажу майнових прав, Додатковою угодою №ДскД-004401 від 18.05.2016 року грошові кошти у розмірі 408804,00 грн, тобто спірне майно придбано не в період шлюбу, а до його укладення і за грошові кошти матері позивача.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, які не спростовані стороною відповідача, прийшов до вірного висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти ОСОБА_4 та в подальшому передані майнові права за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , а тому є його особистою власністю. При цьому, суд враховував, що на момент придбання спірної квартири відповідачка та позивач не перебували у зареєстрованому шлюбі, належних доказів на спростовання того, що спірна квартира придбана була у шлюбі, за сумісні кошти, або частково за кошти відповідачки, останньою надано не було.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає встановленим обставинам та матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги, які пов`язані з розглядом справи № 522/18576/23 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки вказана справа і справа яка переглядається мають різні предмети доказування.

Також, колегія суддів зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16.09.2925 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя – залишено без задоволення.

Щодо тверджень скаржників про те, що ОСОБА_1 не було вчинено дій, щодо подання в межах цивільної справи № 522/18576/23 зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю, колегія суддів зауважує, що учасник справи має право розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Загалом приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, а тому підстав для скасування рішення суду не має.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2024 року - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Попова Ірина Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький