Справа № 344/2017/24 
Провадження № 22-ц/4808/128/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О., 
секретаря     Шемрай Н.Б.
за участю представника позивача адвоката Грабовецького О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Польської М. В. у місті Івано-Франківську, повний текст якого складено 29 жовтня 2025 року, у справіза позовом ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року адвокат Ярицький Л. І. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , інтереси якої представляє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який склав заповіт, посвідчений в Республіці Польща, згідно із яким належне йому майно заповів своєму племіннику – позивачу у справі. 
До складу спадкового майна увійшли такі об`єкти: квартира АДРЕСА_1 , яка була особистою приватною власністю спадкодавця, у зв`язку з чим позивач успадковує за заповітом 4/6 частки у праві власності на квартиру, а непрацездатна мати спадкодавця ОСОБА_5 та неповнолітня донька ОСОБА_1 –по 1/6 частки кожна як обов`язкову частку у спадщині; 1/2 частки гаража за адресою: АДРЕСА_2 , який був придбаний спадкодавцем під час перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 , та, якій відповідно належить інша 1/2 частка у праві власності як спільне майно подружжя, у зв`язку з чим позивач успадковує за заповітом 12/36 частки у праві власності на гараж, а непрацездатна мати ОСОБА_5 та неповнолітня донька ОСОБА_1 –по 3/36 частки кожна як обов`язкову частку у спадщині; земельна ділянка з кадастровим номером 2621282400:04:003:0386 площею 0,2816 га, цільове призначення якої –для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: урочище «Крива», Дитятинська сільська рада, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, та земельна ділянка з кадастровим номером 2621282400:04:003:0125 площею 1,333 га, цільове призначення якої –для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: урочище «Грушка», Дитятинська сільська рада, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, які успадковані спадкодавцем, а тому позивач успадковує за заповітом 4/6 частки у праві власності на земельні ділянки, а непрацездатна мати ОСОБА_5 та неповнолітня донька ОСОБА_1 – по 1/6 частки кожна як обов`язкову частку у спадщині.
Після смерті заповідача, позивач як спадкоємець за заповітом, звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса від 14 липня 2023 року йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину.
Враховуючи викладене, представник позивача просив суд визнати за позивачем право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на: 4/6 ідеальних часток квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; 8/12 ідеальних часток гаражу за адресою АДРЕСА_2 ; 4/6 ідеальних часток земельної ділянки площею 0,2816 га, кадастровий номер 2621282400:04:003:0386, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: урочище «Крива» Дитятинська сільська рада Івано-Франківського району; 4/6 ідеальних часток земельної ділянки площею 1,333 га, кадастровий номер 2621282400:04:003:0125, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою урочище «Грушка» Дитятинська сільська рада Івано-Франківського району.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2025 залучено до участі у справі як співвідповідача – ОСОБА_1 , у зв`язку із досягненням нею повноліття.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 року позов задоволено.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, а саме на:
- 4/6 ідеальних часток квартири за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 8/12 ідеальних часток гаражу за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 4/6 ідеальних часток земельної ділянки площею 0,2816 га, кадастровий номер 2621282400:04:003:0386, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: урочище «Крива», Дитятинська сільська рада Івано-Франківського району;
- 4/6 ідеальних часток земельної ділянки площею 1,333га, кадастровий номер 2621282400:04:003:0125, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: урочище «Грушка», Дитятинська сільська рада Івано-Франківського району.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що в інший спосіб позивач не може реалізувати своє право на спадкування за заповітом, оскільки нотаріус заповіт, складений на його ім`я, не прийняв та свідоцтва про право на спадщину за заповітом не видав, а дружина та дочка померлого, які є відповідачами у справі, його право на спадкування не визнають.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував, що в матеріалах справи відсутній заповіт її батька ОСОБА_6 за його особистим підписом. Ані позивач, ані його представник, ані польські компетентні органи не надали міському суду жодного документа, який би був підписаний її батьком. У письмових поясненнях, поданих суду першої інстанції вона звертала увагу суду на висновки Верховного Суду, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Непідписання заповіту заповідачем свідчить про те, що такий заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно має наслідком його нікчемність. Однак суд такі пояснення проігнорував та в мотивувальній частині оскаржуваного рішення жодним чином не відобразив відхилення судом її пояснень. 
Крім того, представником позивача до суду першої інстанції надано переклад не оригіналу нотаріального акта і заповіту, а лише витягу з нотаріального акта, що свідчить про нікчемність правочину і є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Також апелянтка звертає увагу на те, що суд неправильно визначив частку позивача у праві власності на спірний гараж, оскільки його частка повинна становити 12/26, а не 8/12, як це відображено у резолютивній частині оскаржуваного рішення. 
Враховуючи викладене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позиція інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 – адвокат Грабовецький О. Б. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави уважати спірний заповіт нікчемним чи таким, що не відповідає вимогам законодавства країни, в якій його було посвідчено, а тому, враховуючи, що позивач спадщину прийняв, однак, отримати свідоцтва про право на спадщину не може з незалежних від нього обставин, суд правильно визнав за останнім право власності в порядку спадкування на спадкове майно.
ОСОБА_5 подала заяву, в якій вказала, що доводи апеляційної скарги вона заперечує повністю і просить відмовити у її задоволенні.
ОСОБА_4 подала заяву, в якій виклала доводи аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 . Просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Грабовецький О. Б. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Апелянтка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, в апеляційній скарзі просила розгляд справи здійснювати за її відсутності.
Відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, у поданих до суду апеляційної інстанції заявах просили розглядати справу без їх участі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, заступник завідувача державної нотаріальної контори Федина А. М. подала заяву про розгляд справи без участі їх представника.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 22 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 22 грудня 2022 року Центральним відділом ДРАЦС Управління державної реєстрації Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с.3, том 2). 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 20 вересня 2006 року відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3, том 2).
Згідно із нотаріальним актом, складеним 17 жовтня 2022 року перед заступником нотаріуса Кароліною Моравською-Яворською у Нотаріальній конторі в Ополю, на вул. Кошьчюшкі, 24/1 в Республіці Польща, за участю присяжного перекладача української мови Лідиховського Андрія, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заявив, що до всієї спадщини призначає свого племінника ОСОБА_9 , сина ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код платника податків України: НОМЕР_3 (а.с.40-42, том 1, а.с. 155-160, том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружиною якого є ОСОБА_12 , помер, що підтверджується скороченою копією актового запису про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану у Катовіце Воєводство Сілезьке Республіки Польща (а.с. 44, том 1).
Спадкова справа після його смерті ОСОБА_6 заведена 26 грудня 2022 року за заявою дружини померлого - ОСОБА_4 (а.с.9, том 2), яка також подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку гаражу АДРЕСА_4 , який придбано її чоловіком за час їхнього перебування у шлюбі (а.с. 89, том 2).
В подальшому заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 також подали його неповнолітня дочка – ОСОБА_1 та мати – ОСОБА_5 (а.с. 40, 51, том 2).
Крім того, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся й ОСОБА_2 (а.с. 43, том 2).
16 червня 2023 року ОСОБА_2 подав до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федини А. М. від 14 липня 2023 року йому було відмовлено у видачі таких свідоцтв. У постанові зазначено, що законодавством України передбачено для оформлення спадщини за заповітом подачу спадкоємцем оригіналу заповіту, а у разі його відсутності, дублікату, а не нотаріального акта. В спірному випадку подано нотаріальний акт, а не сам заповіт, в якому має міститись підпис заповідача та підпис нотаріуса, який його посвідчив, не зазначено час складання заповіту. Крім того, заповіт внесений в Нотаріальний реєстр заповітів Республіки Польща, що унеможливлює його перевірку (а.с.45-46, том 1).
Спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6 , складається із: квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі договору дарування квартири, посвідченого 23 вересня 2022 року Вінтоняк М. В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1541; гаражу АДРЕСА_4 , придбаного під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу гаражу, посвідченого 1 червня 2017 року Шкіндер С. В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 489; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2816 га в межах згідно з планом, яка розташована в урочищі Крива Дитятинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2621282400:04:003:0386; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,2333 га в межах згідно з планом, яка розташована в урочищі Грушка Дитятинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2621282400:04:003:0125. Зазначені земельні ділянки належали ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 19 вересня 2012 року Кіщук Л. І., державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1839.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо).
Тому дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Частиною першої статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
У справі, що переглядається, позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , а згодом подав заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом. 
Постановою державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федини А. М. від 14 липня 2023 року у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено. Зокрема, нотаріус зазначив, що для оформлення спадщини за заповітом спадкоємець повинен подати оригінал заповіту або, у разі його відсутності, його дублікат, тоді як у спірному випадку було подано нотаріальний акт замість самого заповіту, який має містити підпис заповідача, а також відомості про час його складення. Крім того, заповіт внесений до Нотаріального реєстру заповітів Республіки Польща, що унеможливлює перевірку його дійсності в установленому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 виходив із того, що спірний заповіт є чинним, а підстав для визнання його нікчемним не встановлено. Недоліки, на яких наголошував державний нотаріус у постанові про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину, не свідчать про невідповідність заповіту вимогам щодо форми та змісту, оскільки його було посвідчено в іноземній державі та він відповідає вимогам законодавства цієї держави. Крім того, суд зазначив, що в інший спосіб реалізувати свої спадкові права позивач не має можливості.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, спірний заповіт ОСОБА_8 склав та посвідчив в Республіці Польща.
Питання правової допомоги у цивільних та кримінальних справах між Україною та Республікою Польща урегульоване Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року (далі - Договір).
Відповідно до статті 1 Договору громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до органів іншої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови, а також здійснювати інші процесуальні дії за тих же умов, що і громадяни цієї Договірної Сторони.
Відповідно до статті 15 Договору документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом.
Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони.
Відповідно до статті 36 Договору громадяни однієї Договірної Сторони можуть робити розпорядження на випадок смерті стосовно майна, яке знаходиться на території іншої Договірної Сторони.
Згідно зі статтею 39 Договору здатність до складення або відміни заповіту, а також правові наслідки недоліків волевиявлення визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої був заповідач в момент складення або відміни заповіту.
Отже, положення Договору передбачають можливість посвідчення заповіту громадянином України на території Республіки Польща, і такий заповіт, за умови його належного оформлення компетентним органом, визнаватиметься офіційним документом на території України без потреби додаткового засвідчення.
Доводи апеляційної скаргипро те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував, що в матеріалах справи відсутній заповіт ОСОБА_6 за його особистим підписом, колегія суддів уважає необґрунтованими.
Так, суд першої інстанції з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи вжив усіх залежних від нього заходів для перевірки наведених відповідачами доводів, зокрема постановив ухвалу про витребування спірного заповіту з нотаріальної контори нотаріуса, який його посвідчив. На виконання зазначеної ухвали Окружний суд в Ополе надав запитуваний документ у формі нотаріального акта, в якому відображено, що оригінал містить підпис заявника та нотаріального заступника. 
Отже, суд першої інстанції здійснив всі можливі процесуальні дії для витребування та дослідження доказів, необхідних для встановлення фактичних обставин справи. Матеріали справи містять належні та допустимі докази існування й підписання спірного заповіту спадкодавцем, а доводи апеляційної скарги у цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції частки позивача у праві власності на спірний гараж.
Так, гараж було придбано ОСОБА_6 за час його перебування у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_4 , а отже, такий є спільним майном подружжя, та належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку зі смертю ОСОБА_6 . ОСОБА_4 має право на отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку в цьому спільному майні. За таких обставин, після смерті ОСОБА_6 його спадкоємці мають право претендувати на 1/2 частку у праві власності на гараж. Спадкоємцем останнього за заповітом є позивач, водночас відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають право на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК України. Отже, враховуючи наявність неповнолітньої дочки спадкодавця та непрацездатної матері, які спадкуватимуть незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом, ОСОБА_2 має право на визнання за ним права власності на 12/36 часткок спірного гаражу. Суд першої інстанції зазначеного не врахував, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, колегія суддів уважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги та змінити рішення суду в частині визначення частки позивача у праві власності на спірний гараж, визнавши за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, а саме на: 12/36 ідеальних часток гаражу за адресою: АДРЕСА_2 .
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 рокузмінити в частині визнання за ОСОБА_2 частки гаража, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та в цій частині викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, а саме на: - 12/36 ідеальних часток гаражу за адресою АДРЕСА_2 ».В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач:        Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта