ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р.	 	Справа № 922/147/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Байбака О.І. 
при секретарі судового засідання Надвіренко А.Д.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомтех Проект" (адреса: 04050, м Київ, вул. Герцена, буд 17-25, оф. 9; код ЄДРПОУ: 44696426) 	
до 	Державного науково-виробничого підприємства "Об`єднання Комунар" (адреса: 61070, м. Харків, вул. Рудика, буд. 8; код ЄДРПОУ: 14308730) 	
про 	стягнення 3729590,05 грн 	
за участю представників сторін:
позивача - Коршун Т.О. ( ордер серія АІ № 2124217 від 09.02.2026);
відповідача - не з`явився; 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкомтех Проект" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Державного науково-виробничого підприємства "Об`єднання Комунар" (далі - відповідач) 3729590,05 грн., з яких:
2548701,24 грн - заборгованості;
245029,84 грн - інфляційних витрат;
85040,58 грн - 3% річних;
850818,39 грн - пені.
Позов обґрунтовано з посиланням на те, що відповідачем порушено свої зобов`язання за укладеним між сторонами договором № 142/05Д від 24.05.2022 щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 18.02.2026; встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору.
Підготовче засідання неодноразово відкладалося. 

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог (вх. № 5107 від 03.03.2026), в якому просить суд за наслідками розгляду справи стягнути з відповідача на свою користь 3729589,81 грн., з яких:
2548701,24 грн. заборгованість за отриманий товар;
245029,84 грн. інфляційні витрати від суми боргу;
85040,58 грн. три відсотки річних;
850818,15 грн. пені.
Дана заява обґрунтована з посиланням на те, що позивачем після подання позову виявлено, що в п. 6 позовної заяви помилково зазначено дату від якої обраховується пеня. Внаслідок проведеного перерахунку сума позовних вимог була уточнена в бік зменшення.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.03.2026 заяву позивача (вх. № 5107 від 03.03.2026) про уточнення позовних вимог задоволено, та постановлено продовжити розгляд позовних вимог у даній справі з її урахуванням.

Також в процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 2995 від 05.02.2026), в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Свою позицію відповідач обґрунтовує з посиланням на наступні факти.
Зокрема відповідач зазначає, що позивач на час розгляду даного позову не надав відповідачу належним чином оформлені рахунки-фактури, видаткові накладні згідно яких має відбутися перехід права власності на складі відповідача та виникнути обов`язок відповідача по сплаті заборгованості за товар.
Також відповідач вказує, що в наданих до суду документах, що нібито підтверджують факти поставки товару, а саме в видаткових накладних та рахунках – фактурах відрізняються найменування товарів, що прописані в таблиці.
Крім того, відповідач наголошує, що обов`язок останнього по сплаті суми за товар не настав, а тому відповідач заперечує проти нарахування йому суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми в повному обсязі з тих підстав, що господарське зобов`язання відповідачем на момент розгляду спору не було порушене, вина його відсутня.
Додатково відповідач вказує, що відповідно до норм Господарського кодексу України, який був чинний на момент укладення вказаного Договору поставки та його виконання, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. У зв`язку з чим заявляє про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені за цим позовом.

В свою чергу позивач надав до суду відповідь на відзив (вх. № 3359 від 10.02.2026), в якому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач зазначає, що до позову додано документи (п. п. 6 - 8, п. 13, п. 15, п. 16), відповідно до яких відповідач виявив недоліки отриманого товару та з видатковою накладною № 770 від 04.12.2023, № 775 від 11.01.2024 та № 778 від 01.04.2024 повернув товар позивачу, а також, що цей товар належної якості було повторно поставлено відповідачу (п. 5, п. 9, п. 10, п. 14 та п. 17). 
Також позивач звертає увагу на п. 3 додатку до позову, відповідно до якого додано банківську виписку, у якій з посиланням на рахунок № 2230 від 19.09.2023 відповідач здійснює оплату.
Додатково позивач зазначає, що за змістом відзиву відповідач не вказує заперечень до суми боргу за поставлений товар, що обумовлює згоду в цій частині.
Щодо заперечень відповідача на нарахування інфляційних збитків та трьох процентів річних від простроченої суми позивач вказує, що така мотивація відповідача спростовується посиланням відповідача, що товар вже використано, що підтверджує факт отримання товару. При цьому відповідач не враховує, що відповідно до ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання інфляційні витрати та три відсотків річних від вартості боргу стягуються без врахування вини.
Щодо застосування позовної давності щодо стягнення пені за цим договором позивач вказує, що така заява не може бути задоволена, оскільки п. 12 та п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено продовження та зупинення перебіг позовної давності на час дії карантину та військового стану.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 01.04.2026 року 
Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.04.2026 розгляд справи по суті відкладено на 15.04.2026.

В процесі розгляду справи по суті позивач надав суду клопотання (вх. № 7167/26 від 26.03.26) в якому просить суд за результатом розгляду справи № 922/147/26, відповідно до ст. 129 ГПК України покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15000,00 грн., які понесені позивачем.

Відповідач надав до суду клопотання (вх. № 9049 від 15.04.2026), в якому просить суд проводити судове засідання 15.04.2026 без його участі.
Також у даному клопотанні відповідач просить суд зменшити обсяг штрафних санкцій, заявлених позивачем, на 99 % від суми штрафних санкцій, що підлягають стягненню. 
Подане клопотання відповідач обґрунтовує з посиланням на той факт, що оскільки відповідач є підприємством-виробником (постачальником) продукції для потреб оборони країни та здійснює виготовлення і постачання продукції спеціального призначення, при цьому стягнення з відповідача заявлених позивачем штрафних санкцій може спричинити зупинку виробничої діяльності через відсутність у відповідача коштів на таке відшкодування, оскільки сплата штрафних санкцій не включається до затрат відповідача у розрахунках із кінцевими замовниками та не відшкодовуються за рахунок бюджетних коштів.
Відповідач вказує, що за період війни виробничий комплекс відповідача неодноразово зазнавав ракетних уражень, вчинених військовими формуваннями російської федерації. В результаті таких уражень мали місце руйнування виробничих будівель та обладнання, що значно ускладнило здійснення відповідачем своєї діяльності, а всі вільні грошові кошти відповідача спрямовуються на відновлення уражених виробничих будівель та обладнання, здійснення релокації до інших вільних приміщень відповідача, їх облаштування та введення в експлуатацію. 
Відтак, відповідач вважає, що війна з російською федерацією, воєнний стан в Україні та виконання відповідачем своєї виробничої діяльності виключно на потреби забезпечення обороноздатності України є цілком достатніми обставинами, за яких штрафи і санкції можуть бути зменшені судом.

У судове засідання 15.04.2026 прибув представник позивача, якій просив суд задовольнити позов.
Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про причини неприбуття суд не повідомив.
Оскільки неявка у судове засідання 15.04.2026 представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.
Як свідчать матеріали справи, між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 142/05Д від 24.05.2022 р. (далі – договір).
Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник протягом дії договору зобов`язується поставляти покупцю товару у відповідності до заявок чи/або рахунків-фактур постачальника, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити товар, на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п. 1.3 договору, документи на товар, які постачальник повинен передати покупцю – оригінали рахунків-фактур, видаткових накладних, сертифікати.
Пунктом 2.1 договору, сторони погодили, що ціна договору складається із сум вартості товарів, поставлених за всіма підписаними сторонами видатковими накладними або акцептованих (шляхом оплати, часткової оплати) рахунків постачальника виставлених покупцю і орієнтовно складає 15000000,00 грн в т. ч. ПДВ 2500000,00 грн. Розрахунки за договором здійснюються в національній валюті – гривні.
Згідно з п. 3.1 договору, постачальник зобов`язується поставити товар покупцю протягом строку вказаного в специфікації чи/або рахунку-фактурі. Датою відліку строку поставки товару є день отримання постачальником попередньої оплати за товар згідно п. 4.2 договору, якщо інше не передбачено додатковими угодами і не повинен перевищувати 60 календарних днів з моменту виникнення податкових зобов`язань.
Пунктом 3.2. договору передбачено, що товар постачається транспортними агентствами на підставах СРТ-Харків. Поставка здійснюється за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язаний надати документи, що підтверджуються доставку вантажу (декларація перевізника, залізнична або поштова квитанція) (пункт 3.2 договору).
Відповідно до п 3.3 договору датою поставки товару є дата підписання сторонами видаткової накладної на товар. Обов`язок постачальника з постачання творів вважається виконаним з моменту отримання покупцем товару в кількості та асортименті, передбаченому встановленим та прийнятим до оплати рахунком-фактурою. 
Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що приймання товару здійснюються на складі покупця. Приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до видаткових накладних на товар, за якістю – відповідно до стандартів та технічних умов виробника товару з використанням методики вхідного контролю.
Згідно з п. 3.5 договору, претензії щодо кількості (невідповідність найменування/кількості поставленого товару рахунку-фактурі чи видатковій накладній) та щодо якості товару (виробничий брак, невідповідність технічним характеристикам, що не дає змогу використовувати товар за призначенням) можуть бути пред`явлені постачальнику в межах 20 календарних днів з дати поставки товару , по прихованому браку – протягом гарантійного строку. Постачальник поповнює недостачу чи усуває невідповідність отриманого асортименту, змінює товар на товар належної якості за власних рахунок в строк до 7 календарних днів, а у випадку відсутності необхідних асортиментних одиниць на його складі – в строк до 30 календарних днів з дня постачання бракованого товару.
Відповідно до п 4.1 договору, розрахунки за товар здійснюються покупцем в національній валюті України в безготівковій формі на поточний рахунок постачальника, вказаний в його рахунку-фактурі.
Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що покупець оплачує товар шляхом 30-50% передоплати вартості товару згідно рахунку-фактури на оплату. Остаточний розрахунок вартості товару повинен бути здійснений протягом 60 банківських днів з дня отримання продукції покупцем. Допускається відвантаження без передоплати з погашенням заборгованості протягом 60 банківських днів.
Згідно з п. 5.1 договору, якість товару повинна відповідати нормам і вимогам технічної документації на наданий товар, в також товаросупроводжувальній документації.
Відповідно до п. 5.2 договору товар, що поставляється має відповідати комплектності та кількості, які погоджені рахунком, видатковими накладними і сертифікатними постачальника, де зазначені найменування товару, його кількість, країну походження, дата виробництва та маркування на корпусі товару (якщо вони є). 
Згідно з п. 6.1 договору у випадку невиконання або неналежного виконання однієї зі сторін своїх зобов`язань згідно даного договору, сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України.
Пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку порушення строку оплати товару покупець на вимогу постачальника сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на період прострочення, від неоплаченої суми за кожний календарний день прострочення оплати.
Відповідно до п. 10.1 договору, даний договір набирає сили з моменту його підписання та діє по 31 грудня 2023 року і може бути продовжений шляхом підписання додаткової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору позивач надав відповідачу рахунок-фактуру № 2230 від 19.09.2023 з переліком товару на загальну суму 213829,20 грн. 
Відповідачем платіжним документом № 4911 від 22.09.2023 сплачено попередню оплату у сумі 106914,60 грн за товар, який вказано в рахунку-фактурі № 2230 від 19.09.2023. 

Як свідчать матеріали справи, товар, який зазначено у рахунку-фактурі № 2230 від 19.09.2023 було поставлено позивачем відповідачу чотирма частинами. 
Зокрема:
1) Відповідно до видаткової накладної № 2230 від 13.10.2023 позивачем поставлено товар на суму 48513,60 грн. (з ПДВ).
На підставі п. 4 договору, відповідач був зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Таким чином, зазначений строк починається з 16.10.2023 і завершується 08.01.2024. Однак, відповідач поставлений товар за видатковою накладною не оплатив.
З 09.01.2024 відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати товару за видатковою накладною № 2230 від 13.10.2023 на суму 48513,60 грн.
2) Відповідно до видаткової накладної № 2230-1 від 31.10.2023 позивачем поставлено товар на суму 147495,60 грн. (з ПДВ).
Щодо поставленого товару за видатковою накладною № 2230-1 від 31.10.2023 відповідач листом від 30.11.2023 № 282/06-РБ повідомив про неякісний товар (мікросхеми) у кількості 37 штук, вартість якого сумарно становить 12201,12 грн. (з ПДВ). 
Повернення неякісного товару оформлено накладною відповідача № 770 від 04.12.2023.
Позивач листом від 19.12.23 р. № 238 повідомив відповідача про не можливість замінити товар, та просив здійснити оплату за рахунком з вирахуванням вартості поверненого товару на суму 12201,12 грн. (з ПДВ). Відповідач заперечень на цю пропозицію не надав. Зазначений товар (мікросхеми) в кількості 37 шт. в подальшому не поставлялась.
На підставі п. 4 договору, Відповідач зобов`язаний оплатити прийнятий товар (за вирахуванням не поставленого товару на суму 12201,12 грн. з ПДВ), протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 01.11.2023 р. і завершується 24.01.2024 р
Однак, відповідач поставлений товар за видатковою накладною не оплатив, його борг за цією видатковою накладною становить 135294,48 грн. (147495,60 грн -12201,12 грн вартості неякісного товару).
З 25.01.2024 відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати товару за видатковою накладною № 2230-1 від 31.10.2023 на суму 135294,48 грн.
3) Відповідно до видаткової накладної № 2230-2 від 13.11.2023 позивачем поставлено товар на суму 16560,00 грн. (з ПДВ). 
На підставі п. 4 договору, відповідач був зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Таким чином, зазначений строк починається з 14.11.2023 і завершується 06.02.2024. Однак, відповідач поставлений товар за видатковою накладною не оплатив.
З 07.02.2024 відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати товару за видатковою накладною № 2230-2 від 13.11.2023 на суму 16560,00 грн.
4) Відповідно до видаткової накладної № 2230-3 від 29.12.2023 позивачем поставлено товар на суму 1260,00 грн. (з ПДВ). 
На підставі п. 4 договору, відповідач був зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Таким чином, зазначений строк починається з 02.01.2024 і завершується 25.03.2024. Однак, відповідач поставлений товар за видатковою накладною не оплатив.
З 26.03.2024 р. відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати товару за видатковою накладною № 2230-3 від 29.12.2023 на суму 1260,00 грн.
Таким чином, заборгованість відповідача за отриманий товар, який вказано в рахунку-фактурі № 2230 від 19.09.2023 становить суму 94713,48 грн.

Матеріали справи також свідчать, що в подальшому позивач надав відповідачу рахунок-фактуру № 2551 від 29.11.2023 з переліком товару на загальну суму 2453987,76 грн. (з ПДВ).
Товар (два найменування) в кількості по 46 штук, який зазначено у рахунку-фактурі № 2551 від 29.11.2023 поставлено на підстав видаткової накладної № 2551 від 29.11.2023 на суму 2453987,76 грн. (з ПДВ). 
1) Стосовно частини товару, а саме перетворювач напруги DVTR285R2S (п. 1 рахунку-фактури та п. 1 видаткової накладної) відповідач листом від 10.01.2024 № 10/06-РБ повідомив про неякісний товар у кількості 12 штук на суму 318638,88 грн. (з ПДВ). 
Повернення неякісного товару оформлено накладною відповідача № 775 від 11.01.2024.
Позивач замінив неякісний товар у кількості 12 штук. Поставка (заміна товару) підтверджується видатковою накладною № 2551-1 від 01.04.2024. Поставка здійснена на суму 318638,88 грн. (з ПДВ). 
2) Стосовно частини товару, а саме перетворювач напруги DVTR285R2S (п. 1 рахунку-фактури та п. 1 видаткової накладної) та EMI-фільтр DVME28 (п. 2 рахунку-фактури та п. 2 видаткової накладної) 
Відповідач листом від 08.03.2024 № 53/06-РБ повідомив про неякісний товар -перетворювач напруги DVTR285R2S у кількості 2 штук на суму 44255,40 грн. (без ПДВ) та EMI-фільтр DVME28 у кількості 1 штук вартістю 22328,60 грн. (без ПДВ). 
Сумарно повернуто товар на суму 79900,80 грн. (з ПДВ). Повернення неякісного товару оформлено накладною Відповідача № 778 від 01.04.2024.
Позивач замінив неякісний товар. Поставка (заміна товару) підтверджується видатковою накладною № 2551-2 від 29.08.2024. Поставка здійснена на суму 79900,80 грн. (з ПДВ). 
Враховуючи наведені обставини поставки товару, відповідно до видаткової накладної № 2551 від 29.11.2023. на суму 2453987,76 грн. (з ПДВ) Відповідач прийняв товар частково в наступні строки. 
1) Товар перетворювач напруги DVTR285R2S. 
А) Товар, який поставлено видатковою накладною № 2551 від 29.11.2023 в кількості 46 штук, прийнято в кількості 32 штуки (14 штук повернуто) загальною вартістю 849703,68 грн. (з ПДВ).
Відповідно до п. 4 договору поставки Відповідач зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 30.11.2023 і завершується 22.02.2024. 
З 23.02.2024 вважається, що Відповідач не виконав своє грошове зобов`язання на суму 849703,68 грн. 
Б) Перетворювач напруги DVTR285R2S в кількості 12 штук (після заміни неякісного товару) поставлено на підставі видаткової накладної № 2551-1 від 01.04.2024 загальною вартістю 318638,88 грн. (з ПДВ). 
Відповідно до п. 4 договору поставки Відповідач зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 02.04.2024 і завершується 24.06.2024 
З 25.06.2024 вважається, що Відповідач не виконав своє грошове зобов`язання на суму 318638,88 грн. 
В) Перетворювач напруги DVTR285R2S в кількості 2 штук (після заміни неякісного товару) поставлено на підставі видаткової накладної № 2551-2 від 29.08.2024 загальною вартістю 53106,48 грн. (з ПДВ). 
Відповідно до п. 4 договору поставки Відповідач зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 30.08.2024 і завершується 21.11.2024. 
З 22.11.2024 вважається, що Відповідач не виконав своє грошове зобов`язання на суму 53106,48 грн. 
2) Товар EMI-фільтр DVME28. 
А) Товар EMI-фільтр DVME28, який поставлено видатковою накладною № 2551 від 29.11.2023 в кількості 46 штук, прийнято в кількості 45 штуки (1 штуку повернуто) загальною вартістю 1205744,40 грн. (з ПДВ). 
Відповідно до п. 4 договору поставки Відповідач зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 30.11.2023 і завершується 22.02.2024. 
З 23.02.2024 вважається, що Відповідач не виконав своє грошове зобов`язання на суму 1205744,40 грн. 
Б) EMI-фільтр DVME28 в кількості 1 штук (після заміни неякісного товару) поставлено на підставі видаткової накладної № 2551-2 від 29.08.2024 вартістю 26794,32 грн. (з ПДВ). 
Відповідно до п. 4 договору поставки Відповідач зобов`язаний оплатити товар протягом 60 банківських днів з дня отримання товару. Зазначений строк починається з 30.08.2024 і завершується 21.11.2024. 
З 22.11.2024 вважається, що Відповідач не виконав своє грошове зобов`язання на суму 26794,32 грн.
Таким чином, заборгованість відповідача за отриманий товар, який вказано в рахунку-фактурі № 2551 від 29.11.2023 становить суму 2453987,76 грн. 

Сумарно заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 142/05Д від 24.05.2022 становить 2548701,24 грн., в т. ч. 94713,48 грн. за товар вказаний в рахунку-фактурі № 2230 від 19.09.2023, та 2453987,76 грн. за товар, який вказано в рахунку-фактурі № 2551 від 29.11.2023.
Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.
Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України, нараховано до стягнення з відповідача:
245029,84 грн - інфляційних витрат (в т. ч. інфляційні витрати від суми боргу 94713.48 грн. за період з 26.04.2024 по 23.12.2025 які становлять 17974,62 грн, та Інфляційні витрати від суми боргу 2453987,76 грн. за період з 22.11.2024 по 23.12.2025 які становлять 227 055,22 грн.); 
85040,58 грн - 3% річних (в т. ч. 4966,62 грн нарахованих на суму боргу 94713.48 грн. за період прострочення з 26.03.2024 по 23.12.2025 та 80073,96 грн. нарахованих на суму боргу 2453987,76 грн. за період прострочення з 22.11.2024 р. по 23.12.2025);
850818,15 грн – пені (в т. ч. 47584,05 грн. пені нарахованої на суму боргу 94713,48 грн. за період прострочення з 26.03.2024 по 23.12.2025 та 803234,10 грн пені нарахованої на суму боргу 2453987,76 грн. за період прострочення з 22.12.2024 р. по 23.12.2025);

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України). При цьому, ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Частиною 3 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України також встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На підставі ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
В даному випадку, матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 142/05Д від 24.05.2022 щодо поставки на користь відповідача попередньо узгоджений товарів.
Така поставка здійснена за видатковими накладними № 2230 від 13.10.2023, № 2230-1 від 31.10.2023, № 2230-2 від 13.11.2023, № 2230-3 від 29.12.2023, № 2551 від 29.11.2023, № 2551-1 від 01.04.2024, № 2551-2 від 29.08.2024. 
Всі вищеперераховані видаткові накладні складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ці первинні документи в т.ч. містять інформацію про найменування переданого товару, його ціну, та підписи уповноважених представників сторін.
Таким чином, факт здійснення поставки товару позивачем в розумінні ст. 76-77 ГПК України доведений належними та допустимими доказами, що в свою чергу спростовує доводи відповідача про недоведеність позивачем зазначених обставин належними та допустимими доказами.
Суд також враховує, що до позову позивачем додано документи (п. п. 6 - 8, п. 13, п. 15, п. 16), відповідно до яких Відповідач виявив недоліки отриманого товару та з видатковою накладною № 770 від 04.12.2023 р., № 775 від 11.01.2024 р та № 778 від 01.04.2024 р. повернув товар Позивачу, а також, що цей товар належної якості було повторно поставлено Відповідачу (п. 5, п. 9, п. 10, п. 14 та п. 17)
Крім того, суд звертає увагу на банківську виписку, яку надано позивачем до матеріалів справи, з якої вбачається, що відповідач здійснив оплату згідно рахунку № 2230 від 19.09.2023.
Суд зазначає, що пунктом 2.1 договору сторони погодили, що ціна договору складається із сум вартості товарів, поставлених за всіма підписаними сторонами видатковими накладними або акцептованих (шляхом оплати, часткової оплати) рахунків постачальника виставлених покупцю.
З урахуванням наведеного, доводи відповідача про відсутність належним чином оформлених первинних документів, які б підтверджували виникнення у нього обов`язку щодо оплати товару, не знаходять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.
Фактичні обставини, встановлені судом, свідчать про протилежне. В даному випадку відповідач не лише приймав товар, а і заявляв зауваження щодо його якості, здійснював його повернення, а після цього отримував заміну товару неналежної якості. 
Більше того, здійснення відповідачем оплати за виставленим рахунком № 2230 від 19.09.2023 є прямим свідченням акцепту умов постачання та його згоду із найменуванням та вартістю поставленого товару.
Таким чином, сукупність наявних у справі доказів свідчить про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки та, відповідно, виникнення у відповідача обов`язку оплатити отриманий товар.
В даному випадку, отриманий товар підлягає оплаті відповідачем в строк, передбачений п. 4.2. договору, яким передбачено, що покупець оплачує товар шляхом 30-50% передоплати вартості товару згідно рахунку-фактури на оплату. Остаточний розрахунок вартості товару повинен бути здійснений протягом 60 банківських днів з дня отримання продукції покупцем.
В даному випадку, як вже зазначалося, строк оплати відповідачем отриманого товару є наступним:
1. Поставка за рахунком № 2230:
Видаткова накладна № 2230 від 13.10.2023 - строк оплати настав 09.01.2024, сума: 48513,60 грн. 
Видаткова накладна № 2230-1 від 31.10.2023 - строк оплати настав 25.01.2024, сума: 135294,48 грн (з урахуванням часткової оплати). 
Видаткова накладна № 2230-2 від 13.11.2023 - строк оплати настав 07.02.2024, сума: 16560,00 грн. 
Видаткова накладна № 2230-3 від 29.12.2023 - строк оплати настав 26.03.2024, сума: 1260,00 грн. 
2. Поставка за рахунком № 2551:
Видаткова накладна № 2551 від 29.11.2023 - перетворювач напруги DVTR285R2S (32 шт.) - строк оплати настав 23.02.2024, сума: 849 703,68 грн; 
Видаткова накладна № 2551 від 29.11.2023 EMI-фільтр DVME28 (45 шт.) - строк оплати настав 23.02.2024, сума: 1 205 744,40 грн. 
Видаткова накладна № 2551-1 від 01.04.2024 (заміна товару): перетворювач напруги DVTR285R2S (12 шт.) - строк оплати настав 25.06.2024, сума: 318 638,88 грн. 
Видаткова накладна № 2551-2 від 29.08.2024 (заміна товару): перетворювач напруги DVTR285R2S (2 шт.) та EMI-фільтр DVME28 (1 шт.) - строк оплати настав 22.11.2024, сума: 79 900,80 грн.
Таким чином, у даному випадку суд констатує, що строк оплати поставлених товарів за вищевказаними накладними є таким що настав. 
Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів оплати отриманих товарів, суд за наслідками розгляду справи приходить до висновку про задоволення позову в цій частині, та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 2548701,24 грн.

Щодо позову в частині стягнення інфляційних та 3% річних, суд зазначає.
Згідно з п. 6.1 договору у випадку невиконання або неналежного виконання однієї зі сторін своїх зобов`язань згідно даного договору, сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України.
Стаття 610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Факт прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо сплати заборгованості за договором поставки № 142/05Д від 24.05.2022 підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.
Зазначене надає позивачу право на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.
Як вже зазначалось, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань за договором поставки № 142/05Д від 24.05.2022, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України, нараховано до стягнення з відповідача:
245029,84 грн - інфляційних витрат (в т. ч. інфляційні витрати від суми боргу 94713.48 грн. за період з 26.04.2024 по 23.12.2025 які становлять 17974,62 грн, та Інфляційні витрати від суми боргу 2453987,76 грн. за період з 22.11.2024 по 23.12.2025 які становлять 227 055,22 грн.); 
85040,58 грн - 3% річних (в т. ч. 4966,62 грн нарахованих на суму боргу 94713.48 грн. за період прострочення з 26.03.2024 по 23.12.2025 та 80073,96 грн. нарахованих на суму боргу 2453987,76 грн. за період прострочення з 22.11.2024 р. по 23.12.2025);
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та 3% річних, суд констатує його арифметичну вірність. Перевірка розрахунку інфляційних та річних судом здійснювалась за допомогою інструменту “Юридичний калькулятор” (https://calc.sitebuy.pro/).
За таких обставин, позов в зазначеній частині також підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні та річні в наведених вище сумах.

Щодо позову в частині стягнення пені суд зазначає.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частинами 2 та 3 вказаної статті визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України (який діяв станом на час існування спірних правовідносин), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
В даному випадку, згідно з пунктом 6.2 договору, у випадку порушення строку оплати товару покупець на вимогу постачальника сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на період прострочення, від неоплаченої суми за кожний календарний день прострочення оплати.
Згідно з позовною заявою, в зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором поставки № 142/05Д від 24.05.2022 позивач нарахував до стягнення з відповідача 850818,15 грн – пені (в т. ч. 47584,05 грн. пені нарахованої на суму боргу 94713,48 грн. за період прострочення з 26.03.2024 по 23.12.2025 та 803234,10 грн пені нарахованої на суму боргу 2453987,76 грн. за період прострочення з 22.12.2024 р. по 23.12.2025);
Однак, розглянувши даний розрахунок суд погоджується з твердженнями відповідача стосовно необхідності врахування при нарахуванні пені положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Статтею 57 Закону України «Про правотворчу діяльність» передбачено правила дій нормативно-правового акта в часі, а саме, 
1. Дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності. Дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом. 
2. Дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання ним чинності, якщо інше не передбачено законом, і закінчується моментом припинення його дії. 
3. Моментом набрання чинності нормативно-правовим актом є 0 годин дня, наступного за днем його опублікування в порядку, встановленому законом, якщо: 1) інше не визначено Конституцією України та (або) законом; 2) більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
4. Якщо момент набрання чинності нормативно-правовим актом визначено конкретним строком (терміном), такий нормативно-правовий акт вважається чинним з 0 годин настання відповідно визначеного у ньому дня або події. 
5. За необхідності первинний закон, кодекс чи окремі їх структурні елементи можуть вводитися в дію пізніше моменту набрання ним чинності. Введення в дію окремих структурних елементів первинного закону, кодексу не може передувати моменту набрання ним чинності в цілому. Норми права щодо строку (терміну) та умов введення в дію інших структурних елементів первинного закону, кодексу набирають чинності одночасно з набранням чинності таким первинним законом, кодексом. 
6. Моментом припинення дії нормативно-правового акта є 24 година дня відповідного строку (терміну), якщо інше не визначено Конституцією України, законом або більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
Якщо момент припинення дії нормативно-правового акта визначено вказівкою на конкретний строк (термін), дія такого нормативно-правового акта вважається припиненою з 0 годин настання відповідно визначеного у ньому дня або події. У разі якщо строк припинення дії нормативно-правового акта визначається роками, такий строк спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. У разі якщо строк припинення дії нормативно-правового акта визначається місяцями, то він спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо дата закінчення строку, визначеного місяцями, припадає на такий місяць, в якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. У разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється суб`єктом правотворчої діяльності в порядку, встановленому законом, строк (термін) припинення дії нормативно-правового акта визначається відповідним нормативно-правовим актом. У разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акта припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. 
7. Строк (термін) дії може визначатися для всього нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента. 
8. Нормативно-правовий акт діє безстроково, якщо в його тексті не визначено інше.
Статтею 58 Закону України «Про правотворчу діяльність» унормовано правила прямої дії нормативно-правового акта у часі, а саме:
1. Пряма дія нормативно-правового акта у часі означає, що його норми поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності. 
2. Норми нормативно-правового акта поширюються на суспільні відносини, що виникли до дня набрання ним чинності та продовжують існувати на день набрання ним чинності, з дня набрання чинності цим нормативно-правовим актом. 
Статтею 59. Закону України «Про правотворчу діяльність» унормовано правила Зворотної дії нормативно-правового акта у часі, а саме:
1. Зворотна дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли до дня набрання ним чинності, правове регулювання яких змінюється таким нормативно-правовим актом. 
2. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, визначених Конституцією України.
Суд зазначає, що 28 серпня 2025 року набув чинності Закон України від 09.01.2025 №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» (далі – Закон №4196) відповідно до якого Господарський кодекс України втратить чинність.
Таким чином, Господарський кодекс був чинний станом на час укладення вказаного Договору поставки та станом коли у позивача виникло право на нарахування пені та протягом 6 місяців прострочення виконання зобов`язання. Відповідно, його правила розповсюджуються на можливість нарахування позивачем пені в зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором поставки № 142/05Д від 24.05.2022. 
Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Однак, в даному випадку, втрата чинності Господарського кодексу України не пом`якшила відповідальність відповідача, оскільки з втратою чинності ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України кредитори вправі здійснювати нарахування штрафних санкцій без будь-яких обмежень строку.
Відповідно, до 28.08.2025 діє 6-місячне обмеження на нарахування штрафних санкцій (пені), якщо інше не передбачено договором.
Після 28.08.2025 Господарський кодекс втрачає чинність. Відповідно, обмеження, встановлене ч. 6 ст. 232 ГК України, більше не застосовується до нових правопорушень, і регулювання переходить під дію Цивільного кодексу України.
З огляду на те, що в даному випадку сторони у договорі поставки № 142/05Д від 24.05.2022 не передбачили інший строк нарахування пені, ніж визначений законом, позивач мав право нараховувати пеню лише в межах шестимісячного строку з моменту настання прострочення за кожним окремим грошовим зобов`язанням.
Отже, нарахування позивачем пені за більш тривалий період, ніж шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного на той момент законодавства.
Перевіривши складений позивачем розрахунок пені суд констатує, що його здійснено без врахування обмежень щодо можливого (шестимісячного) строку нарахування пені
За таких обставин, заявлений позов в частині стягнення пені підлягає задоволенню частково, а саме, в сумі 367944,20 грн за шестимісячний термін прострочення за наданим позивачем розрахунком.
В іншій частині позову про стягнення пені слід відмовити з вказаних підстав.

Щодо клопотання відповідача (вх. № 9049 від 15.04.2026), про зменшення штрафних санкцій на 99 % від заявлених до стягнення.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Статтею 2 ГПК України також передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; пропорційність.
Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.
Як зазначалось, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора.
Разом з тим, відповідно до висновків, викладених в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. 
Таким чином, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. 
Конституційний суд України в наведеному рішенні зауважує, що захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення
Відтак, стягнення неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.
Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про їх стягнення. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення штрафних санкцій, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України).
В даному випадку, як вже зазначалося, подане клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач обґрунтовує з посиланням на той факт, що оскільки відповідач є підприємством-виробником (постачальником) продукції для потреб оборони країни та здійснює виготовлення і постачання продукції спеціального призначення, при цьому стягнення з відповідача заявлених позивачем штрафних санкцій може спричинити зупинку виробничої діяльності через відсутність у відповідача коштів на таке відшкодування, оскільки сплата штрафних санкцій не включається до затрат відповідача у розрахунках із кінцевими замовниками та не відшкодовуються за рахунок бюджетних коштів.
Відповідач вказує, що за період війни виробничий комплекс відповідача неодноразово зазнавав ракетних уражень, вчинених військовими формуваннями російської федерації. В результаті таких уражень мали місце руйнування виробничих будівель та обладнання, що значно ускладнило здійснення відповідачем своєї діяльності, а всі вільні грошові кошти відповідача спрямовуються на відновлення уражених виробничих будівель та обладнання, здійснення релокації до інших вільних приміщень відповідача, їх облаштування та введення в експлуатацію. 
Відтак, відповідач вважає, що війна з російською федерацією, воєнний стан в Україні та виконання відповідачем своєї виробничої діяльності виключно на потреби забезпечення обороноздатності України є цілком достатніми обставинами, за яких штрафи і санкції можуть бути зменшені судом.
Однак, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76-77 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Однак, в даному випадку відповідач зазначаючи про існування вищенаведених обставин (які він вважає такими, що можуть бути підставами для зменшення судом штрафних санкцій) відповідач жодним чином не довів їх існування. Зокрема, відповідачем не було надано суду жодного доказу того, що воєнний стан дійсно негативно впливає на діяльність підприємства відповідача; що відповідач є підприємством-виробником (постачальником) продукції для потреб оборони країни та здійснює виготовлення і постачання продукції спеціального призначення; що виробничий комплекс відповідача неодноразово зазнавав ракетних уражень, вчинених військовими формуваннями російської федерації; що відповідач перебуває в скрутному матеріальному становищі; що всі вільні грошові кошти відповідача спрямовуються на відновлення уражених виробничих будівель та обладнання, здійснення релокації до інших вільних приміщень відповідача, їх облаштування та введення в експлуатацію.
З огляду на викладене, суд визнає вказані відповідачем в клопотанні доводи жодним чином не доведеними.
Крім того, суд зазначає, що обставини воєнного стану мають загальний характер та однаково впливають на всіх суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території України. Сам по собі факт ведення воєнних дій не може розглядатися як безумовна підстава для звільнення від відповідальності чи істотного зменшення розміру штрафних санкцій, особливо за відсутності належних доказів впливу таких обставин саме на виконання конкретного зобов`язання.
Водночас суд враховує, що відповідач протягом тривалого часу, а саме понад півтора – два роки не виконує взяті на себе грошові зобов`язання за договором, що свідчить про системний характер порушення та недобросовісність у виконанні договірних обов`язків. При цьому допускаючи такі порушення відповідач тривалий час порушує права та інтереси позивача, які полягають в отриманні грошових коштів за поставлений відповідачу товар.

Також суд враховує, що згідно з даним рішенням більше ніж 50% від нарахованої позивачем пені не підлягає стягненню в зв`язку з існуючими на час нарахування законодавчими обмеженнями. Зазначене ж вже об`єктивно призвело до зменшення загального розміру фінансового навантаження на відповідача.
Отже, враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин, а також часткову відмову в задоволенні позову про стягнення пені, підстави для додаткового зменшення пені, яка підлягає стягненню, на 99 % відсутні, у зв`язку з чим відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Здійснюючи розподіл судових витрат суд зазначає наступне.
Як вже зазначалося, позивач надав суду клопотання (вх. № 7167/26 від 26.03.26) в якому просить суд за результатом розгляду справи № 922/147/26, відповідно до ст. 129 ГПК України покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15000,00 грн., які понесені позивачем.
Розглянувши наведене клопотання, суд зазначає.
Згідно з ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням з боку відповідача прав та інтересів позивача та необхідністю їх судового захисту, позивач (далі за текстом – Клієнт) звернулось до адвоката Коршун Т.О. (далі - Адвокат) та уклав з ним договір про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 01.12.2025 (далі - договір).
Згідно з п. 1 даного договору Клієнт замовляє, а Адвокат зобов`язується надати правову допомогу у справі щодо захисту прав та інтересів клієнта у Господарському суді Харківської області за позовом клієнта до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» про стягнення коштів щодо виконання договору поставки № 142/05Д від 24.05.2022.
Відповідно до п. 3 договору, клієнт та Адвокат погодили, що вартість послуг, які надаються відповідно до п. 1 та 2 цього договору, та відповідно гонорар Адвоката становить 15000,00 грн.
В зазначену суму враховуються послуги, робота Адвоката: проведення правового дослідження документів, на яких ґрунтуються правовідносини між Клієнтом та Державним науково-виробничим підприємством «Об`єднання Комунар», підготовка плану захисту інтересів Клієнта, проведення аналізу судової практики щодо предмету спору, збирання доказів, написання позовної заяви та погодження з Клієнтом правової позиції, представництво інтересів Клієнта в суді першої та апеляційної інстанції, написання та подання до суду процесуальних документів, а також здійснення інших дій для захисту прав та інтересів Клієнта.
Клієнт оплачує гонорар в повному обсязі на протязі 2 робочих днів після здійснення Адвокатом першої дії погодження позовної заяви з Клієнтом та/або представництва інтересів Клієнта в суді, про що складається акт. Інші послуги Адвоката, в тому числі представництво в суді, оплачуються авансом.
В рамках зазначеного договору, між клієнтом та адвокатом підписано акт від 28.01.2026 р. про виконання договору від 01.12.2025 р. про надання правової (правничої) допомоги. 
Цим актом сторонами узгоджено факт надання адвокатом Коршуном Т.О. позивачу правової допомоги щодо захисту прав інтересів Позивача в суді. В акті вказано, що послуги адвоката прийняті на суму 15000,00 грн. та сплачуються авансом.
В подальшому сторони підписали звіт від 24.03.2026 про надання правничої допомоги на виконання договору від 01.12.2025 про надання правової (правничої) допомоги адвокатом.
Відповідно до п. 1 звіту, Адвокат надав правову допомогу Клієнту стосовно захисту його прав та інтересів в Господарському суді Харківської області за позовом Клієнта до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» про стягнення коштів заборгованості за договором поставки № 142/05Д від 24.05.2022 р. по справі № 922/147/26.
Адвокат та Клієнт цим звітом погодили перелік послуг та їх вартість, яка розраховується за годину в розмірі 20% від мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік», зокрема, у місячному розмірі з 1 січня – 8000,00 грн.
Вартість за годину становить 1600,00 грн. (8000,00 x 20%= 1600.00). 
Цим звітом сторони погодили та підтвердили, що Адвокатом надано наступні послуги:
- Дослідження судової практики щодо предмету спору. Написання позовної заяви до Господарського суду Харківської області про стягнення з Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» коштів заборгованості та штрафних санкцій по договору поставки № 142/05Д від 24.05.2022 р. Погодження позову з керівником ТОВ “ІНКОМТЕХ ПРОЕКТ”. Підписання позову та подання через Електронний суд до суду – 5 годин – вартість роботи становить 8000,00 грн;
- Ознайомлення з відзивом відповідача від 05.02.2026 р. на позовну заяву по справі № 922/147/26. – 2 години – вартість роботи становить 3200,00 грн;
- Написання відповіді на відзив. Надіслання відповіді через Електронний суд – 2 години – вартість роботи становить 3200,00 грн;
- Представництво інтересів ТОВ «Інкомтех Проект» та участь у підготовчому судовому засіданні - 18.02.2026 - 20 хвилин, 02.03.2026 - 20 хвилин, 18.03.2026 хвилин - вартість роботи становить 1600,00 грн;
- загальний час роботи адвоката 10 годин -16000,00 грн.
Відповідно до п. 2 звіту цим звітом Сторони за договором від 01.12.2025 р. про надання правничої допомоги погодили, що вартість послуг адвоката Коршуна Т.О. на 24.03.2026 р. , становить 16000,00 грн.
Згідно з п. З договору від 01.12.2025 р. про надання правової (правничої) допомоги адвокатом визначено вартість правничої допомоги (гонорар) 15000,00 грн. Сторони погодили, що ця сума не збільшується. Зазначена сума виплачена авансом до повного виконання Адвокатом договору.
Платіжною інструкцією №66 від 29.01.2026 позивачем сплачено 15000,00 грн на рахунок адвоката. Призначення платежу - оплата за надання правничої допомоги зг. дог б/н вiд 01.12.2025р, акт вiд 28.01.2026. Без ПДВ.
З посиланням на зазначені документи, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 15000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд констатує, що відповідач клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення витрат не заявляв.
Разом з тим, при вирішенні даного питання судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача, відповідно до положень ст. 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові 06.11.2022 у справі № 922/1964/21 та об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 сформували правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, який судом враховується при розподілі судових витрат в межах даної справи.
Зокрема, за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони, зокрема, у разі недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Разом з цим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України). Така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 908/2348/18.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ст. 15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У даному випадку, як зазначалось, позивач просить суд за наслідками розгляду справи стягнути з відповідача на свою користь 15000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд констатує, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2023 у справі № 755/2587/17 та Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 у справі № 520/9115/19, від 03.02.2022 № 640/19536/18.
Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В даному випадку, дослідивши надані суду договір, акт до договору та звіт, суд констатує, що розмір фактично понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката є співрозмірним щодо критеріїв, визначених в ч. 4 ст. 126 ГПК України.
Однак, суд бере до уваги, що рішенням Господарського суду Харківської області від 15.04.2026 у справі №922/147/26, позовні вимоги задоволено частково.
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, та з урахуванням вимог ст. 126, 129 ГПК України клопотання позивача (вх. № 7167/26 від 26.03.26) підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 13057,93 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні іншої частини клопотання слід відмовити з наведених вище підстав та мотивів.
Крім того, з урахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 38960,59 грн. витрат по сплаті судового збору.

При прийнятті даного рішення суд також зазначає, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001).
У наведеній справі Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на викладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 244 ГПК України, господарський суд, -  

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного науково-виробничого підприємства "Об`єднання Комунар" (адреса: 61070, м. Харків, вул. Рудика, буд. 8; код ЄДРПОУ: 14308730) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомтех Проект" (адреса: 04050, м Київ, вул. Герцена, буд 17-25, оф. 9; код ЄДРПОУ: 44696426):
2548701,24 грн. - заборгованість за отриманий товар;
245029,84 грн. - інфляційні витрати від суми боргу;
85040,58 грн. - три відсотки річних;
367944,20 грн. - пені; 
38960,59 грн. - витрат по сплаті судового збору.
13057,93 грн. витрат на професійну правничу допомогу;

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "24" квітня 2026 р. 

Суддя		О.І. Байбак