Справа № 592/1656/22 
Номер провадження 22-ц/816/1821/26
22-ц/816/1820/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 квітня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів Собини О.І., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання Назарової О.М., 
у присутності:
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Кондратенка Максима Миколайовича,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката Потураєва Сергія Валерійовича,
розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кондратенко Максима Миколайовича 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2026 року та на додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2026 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сумської міської ради 
про припинення права власності, визнання державних актів частково недійсними, поділ домоволодіння, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
10 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко М.М. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив:
визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 24 червня 1998 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 2/5 частин та ОСОБА_4 3/5 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;
визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради від 10 жовтня 2001 року «Про затвердження розмірів земельних ділянок, які належать громадянам на правах приватної власності» в частині затвердження фактичних розмірів земельних ділянок, які передані громадянам у приватну власність, згідно з додатком, а саме щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯГ №285583 від 07 вересня 2006 року на земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53803722 від 28 серпня 2020 року, ОСОБА_5 , виконавчий комітет Сумської міської ради, Сумська область, що вчинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 5910136600:19:014:0016 по АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2155658359101;
визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯГ №285584 від 07 вересня 2006 року на земельну ділянку, площею 0,015 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53803172 від 28 серпня 2020 року, ОСОБА_5 , виконавчий комітет Сумської міської ради, Сумська обл., що вчинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,009 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5910136600:19:014:0021 по АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2155616559101;
провести поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , припинивши право спільної часткової власності позивача та відповідача на вказане домоволодіння;
виділити позивачу у власність 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в натурі, як окремий об`єкт нерухомого майна;
виділити відповідачу у власність 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в натурі, як окремий об`єкт нерухомого майна. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Спір виник у зв`язку з порушенням прав позивача, як співвласника житлового будинку та земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1 , внаслідок неправомірного визначення часток співвласників при приватизації земельної ділянки та подальшої державної реєстрації прав.
Правовідносини сторін беруть початок із 1949 року, коли на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 відчужив право забудови земельної ділянки, площею 1866,1 кв. м за вказаною адресою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у рівних частках - по 1/2 кожній.
Після смерті ОСОБА_7 у 1978 році її частка (1/2) перейшла у спадщину до трьох спадкоємців – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 – по 1/6 кожній, у зв`язку з чим частка ОСОБА_4 у праві власності на домоволодіння склала 2/3.
У подальшому, на підставі акту про введення в експлуатацію від 15 листопада 1978 року, ОСОБА_4 здійснила прибудову до будинку, у зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Ковпаківської районної ради народних депутатів від 19 січня 1979 року №4 було проведено перерахунок часток співвласників: частка ОСОБА_4 визначена у розмірі 74/100, а частки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - по 13/100.
Після цього, 30 січня 1979 року ОСОБА_3 придбав у зазначених співвласників 13/100, 14/100 та 13/100 частин домоволодіння, що у сукупності становить 40/100 (2/5) частин будинку з надвірними будівлями. Із цього моменту між співвласниками фактично склався порядок користування як житловим будинком, так і земельною ділянкою, який передбачав розмежування частин будинку, окремі входи, автономні системи життєзабезпечення та фактичний поділ земельної ділянки (огорожа, межі користування).
Після смерті ОСОБА_3 17 квітня 2002 року його спадщину прийняла дружина - ОСОБА_10 , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2003 року набула право власності на 2/5 частини домоволодіння та 24 жовтня 2003 року зареєструвала це право у встановленому законом порядку (витяг №1816149).
У 2005 році ОСОБА_10 на підставі зазначеного свідоцтва оформила право власності на земельні ділянки, отримавши державні акти:
серії ЯА №872049 від 05.09.2005 року - на земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; 
серії ЯА №872050 від 05 вересня 2005 року - на земельну ділянку, площею 0,015 га для ведення особистого селянського господарства. 
У цих актах визначено частки співвласників: 2/5 - за ОСОБА_10 , 3/5 - за ОСОБА_2 .
Водночас інший співвласник - ОСОБА_2 , яка набула право власності на 3/5 частини домоволодіння у порядку спадкування за заповітом від 02 квітня 1999 року після ОСОБА_4 , у 2006 році оформила право власності на відповідні земельні ділянки на підставі державних актів: серії ЯГ №285583 від 07 вересня 2006 року, площею 0,10 га; серії ЯГ № 285584 від 07 вересня 2006 року, площею 0,015 га. 
Позивач зазначає, що під час приватизації земельних ділянок органом місцевого самоврядування було неправомірно визначено частки співвласників виходячи зі змінених часток у праві власності на будинок (після перерахунку 1979 року), тоді як фактичний порядок користування земельною ділянкою, який існував - з 1979 року не змінювався, а отже розподіл земельної ділянки мав здійснюватися з урахуванням цього порядку.
Зазначає, що тривалий час (із 1979 року) між співвласниками не виникало спорів щодо користування будинком та земельною ділянкою, а конфлікт виник лише у 2017 році, коли сторони мали намір здійснити реконструкцію належних їм частин будинку.
Крім того, 18 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про виділ частки земельної ділянки, який було задоволено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року у справі №592/9617/18.
Разом із тим, лише 11 листопада 2020 року, після ознайомлення з матеріалами інвентарної справи, позивачу стало відомо про обставини зміни часток співвласників та невідповідність приватизації земельної ділянки фактичному порядку користування, у зв`язку з чим, на його думку, було порушено його право на користування земельною ділянкою у відповідній частці.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 спадщину прийняв її онук - ОСОБА_1 , який набув право власності на 2/5 частини домоволодіння та вважає, що строк позовної давності не пропущений.
У 2021 році державними реєстраторами прийнято рішення про державну реєстрацію прав на земельні ділянки (зокрема індексні номери 61456495, 61447768, 53803722, 53803172), внаслідок чого сформовано окремі земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами.
Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства, зокрема щодо визначення часток співвласників та порядку користування земельною ділянкою, позивач вважає, що рішення органу місцевого самоврядування, державні акти та реєстраційні дії є незаконними і такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Проведено поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Виділено у власність ОСОБА_1 в натурі: коридор 1-2 житлового будинку літ. «А-І» площею 7,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 житлового будинку літ. «А-І», площею 7,2 кв. м; житлову кімнату 1-4 житлового будинку літ. «А-І», площею 18,6 кв. м; коридор 1-1 житлової прибудови літ. «А3- 1», площею 11,2 кв. м; санвузол 1-5 житлової прибудови літ. «А3-1», площею 3,8 кв. м; житлову кімнату 1-6 житлової прибудови літ. «А3-1», площею 9,5 кв. м; житлову кімнату 1-7 житлової прибудови літ. «А3-1», площею 13,1 кв. м; ворота з хвірткою № 2; 1/2 частину огорожі №3, що розташовані по АДРЕСА_1 , згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 січня 2024 року №108.
Виділено у власність ОСОБА_2 в натурі: житлову кімнату 2-3 житлового будинку літ. «А-I», площею 16,9 кв. м; житлову кімнату 2-4 житлового будинку літ. «А-І», площею 13 кв. м; коридор 2-6 житлової прибудови літ. «А2-1», площею 9 кв. м; санвузол 2-7 житлової прибудови літ. «А2-1», площею 4,3 кв. м; кухню 2-8 житлової прибудови літ. «А2-1», площею 17,4 кв. м; топкову 2-9 житлової прибудови літ. «А2-1», площею 2,7 кв. м; сходову клітину 2-10 мансарди літ. «м/с», площею 3,9 кв. м; коридор 2-11 мансарди літ. «м/с», площею 7,8 кв. м; житлову кімнату 2-12 мансарди літ. «м/с», площею 9,5 кв. м; житлову кімнату 2-13 мансарди літ. «м/с», площею 14,9 кв. м; коридор І підвалу літ. «п/д», площею 4 кв. м; підвал II підвалу літ. «п/д», площею 17,3 кв. м; тамбур III тамбуру літ. «а1», площею 2,9 кв. м; ганок літ. «кр1»; баню літ. «О»; навіс літ. «П»; навіс літ. «Б»; ворота з хвірткою № 1; 1/2 огорожі № 3; огорожу № 4; огорожу № 5, що розташовані по АДРЕСА_1 , згідно з висновком згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 січня 2024 року №108.
У іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3492 грн судового збору, 9438,50 грн витрат за проведення експертизи.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2026 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог мотивоване тим, що спірне майно перебуває у спільній частковій власності і може бути поділене в натурі між співвласниками за умови врахування розміру їхніх часток. Суд дійшов висновку про можливість здійснення поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідно до запропонованого експертом варіанту, який узгоджується з інтересами сторін і фактичним порядком користування таким майном. Відповідно, право спільної часткової власності на спірне домоволодіння підлягає припиненню із виділенням кожній стороні в натурі окремих об`єктів нерухомого майна. 
Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення своїх прав чи інтересів. Погодившись із доводами відповідачів про те, що обставини, пов`язані з історичними змінами часток у праві власності на будинок, добудовами та перебудовами, не мають юридичного значення для визначення обсягу прав, які перейшли до спадкоємців, суд дійшов висновку, що права позивача визначаються виключно тим обсягом, який він успадкував від спадкодавця. Раніше встановлені судовими рішеннями обставини не підлягають повторному доказуванню, а рішення, на підставі яких було оформлено право власності на земельні ділянки, є чинними та не скасованими. Позивач не надав доказів того, що рішення органу місцевого самоврядування були прийняті з порушенням закону або що вони порушують саме його права, оскільки на момент їх прийняття він не мав відношення до спірного майна. Крім того, ці рішення були виконані та вичерпали свою дію.
Вимоги про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та припинення права власності відповідача також визнані безпідставними, оскільки позивач не довів наявності передбачених законом підстав для недійсності правочинів чи припинення права власності. Суд підкреслив, що право власності є непорушним і не може бути припинене інакше як на підставах, прямо встановлених законом, яких у даному випадку не встановлено.
Оцінюючи наданий позивачем експертний висновок щодо історичних змін часток у домоволодінні, суд дійшов висновку, що він лише підтверджує обставини, які не заперечуються сторонами і вже містяться в матеріалах справи, але сам по собі не доводить наявності підстав для задоволення інших позовних вимог. Тому в сукупності з іншими доказами цей висновок не впливає на кінцевий результат розгляду справи в частині відмови у решті позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду та додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Кондратенко М.М. оскаржив їх в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Додаткове рішення суду першої інстанції просить змінити, стягнувши на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на професійну правову допомогу. 
Вказує, що суд безпідставно виходив із того, що приватизація земельної ділянки у 1998-2001 роках мала здійснюватися пропорційно часткам у праві власності на житловий будинок (2/5 та 3/5). Відповідно до вимог ЗК України 1990 року, приватизації підлягає земельна ділянка, яка перебуває у користуванні особи, а не визначається за частками у будинку. 
Зазначає, що суд не врахував, що зміна часток у будинку відбулася внаслідок добудови у 1978 році, що відповідно до закону не тягне зміну порядку користування земельною ділянкою, встановленого раніше (зокрема договором 1949 року). Первинні частки у праві користування земельною ділянкою (по 1/2) залишалися незмінними та перейшли до правонаступників, зокрема до позивача.
Також висновки суду суперечать висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 грудня 2023 року №679, яким підтверджено, що позивачу належить первинна 1/2 частка домоволодіння, а відповідно і земельної ділянки, яка не змінювалася у зв`язку з перебудовою. Судом не надано належної оцінки обставинам виникнення та переходу прав на земельну ділянку, які є визначальними для правильного вирішення спору, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи. Безпідставним є висновок суду про відсутність порушення прав позивача з огляду на те, що спадкодавець не оскаржував відповідні рішення за життя. Право на оскарження незаконного акта органу місцевого самоврядування є майновим правом, що входить до складу спадщини (стаття 1218 ЦК України), а отже перейшло до позивача. Також у рішенні не наведено жодних правових підстав, які б обґрунтовували допустимість прив`язки часток земельної ділянки до змінених часток у будинку при прийнятті рішень органом місцевого самоврядування. Помилковим є висновок суду про те, що рішення органу місцевого самоврядування 1998 та 2001 років є такими, що вичерпали свою дію. Насправді ці рішення є правовстановлюючими та продовжують породжувати правові наслідки, оскільки на їх підставі виникло право власності на земельну ділянку. Суд також безпідставно застосував преюдицію щодо рішення у справі №592/9618/18, оскільки у тій справі не досліджувалася законність рішень органу місцевого самоврядування та правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Таким чином, рішення органу місцевого самоврядування, на підставі яких здійснено приватизацію земельної ділянки, прийняті з порушенням вимог законодавства, оскільки: не враховано фактичний обсяг права користування земельною ділянкою; безпідставно змінено частки шляхом їх прив`язки до часток у будинку; порушено права позивача як землекористувача. У зв`язку з цим наявні правові підстави для визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації прав, припинення права власності відповідача на спірні земельні ділянки. 
Судове рішення в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в апеляційному порядку сторонами не оскаржується та відповідно в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Потураєв С.В. просить апеляційну скаргу залишти без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду – без змін. Стягнути з позивача на користь відповідачки 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
30 січня 1979 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 належні їм частки домоволодіння, що в сукупності становили 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , із визначенням у користування відповідних приміщень та господарських споруд. Із моменту придбання зазначеної частки ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_10 фактично користувалися відповідною частиною домоволодіння та земельною ділянкою під ним (а.с. 34-35 т.1).
02 квітня 1999 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВА №275039 успадкувала після ОСОБА_4 3/5 частини вказаного домоволодіння, розташованого на приватизованій земельній ділянці, площею 1000 кв. м (а.с. 31 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого успадкувала 2/5 частини вказаного домоволодіння (а.с. 24 т.1).
24 жовтня 2003 року ОСОБА_10 зареєструвала право власності на вказане нерухоме майно в державному реєстрі речових прав, що підтверджується витягом №1816149 (а.с. 25 т.1).
05 вересня 2005 року на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_10 оформила право власності на земельні ділянки: площею 0,1000 га (державний акт серії ЯА №872049), для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,0150 га (державний акт серії ЯА №872050), для ведення особистого селянського господарства, при цьому у відповідних державних актах визначено частки співвласників: ОСОБА_10 - 2/5, ОСОБА_2 - 3/5 (а.с. 26-28 т.1).
07 вересня 2006 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оформила право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га (державний акт серії ЯГ №285583), а також на земельну ділянку площею 0,0150 га (державний акт серії ЯГ №285584), із визначенням часток співвласників у тому ж співвідношенні (а.с. 32-33 т.1).
У 2012 році ОСОБА_2 проводила реконструкцію належної їй частини домоволодіння (а.с. 98-104 т. 1).
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року, задоволено позов ОСОБА_2 про виділ часток земельних ділянок у натурі.
Виділено ОСОБА_2 у власність, як окремий об`єкт нерухомості, земельну ділянку, загальною площею 600 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, , позначену синім кольором на ІІ варіанті поділу земельної ділянки, додаток 1 арк. 2 у висновку земельно-технічної експертизи від 23 жовтня 2018 року №43, із земельної ділянки загальною, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 5910136600:19:014:0007, по АДРЕСА_1 , припинено спільну часткову власність із ОСОБА_10 .
Виділено ОСОБА_2 у власність, як окремий об`єкт нерухомості, земельну ділянку загальною площею 90 кв. м, для ведення особистого селянського господарства, позначену синім кольором на ІІ варіанті поділу земельної ділянки, додаток 1 арк. 2 у висновку земельно-технічної експертизи від 23 жовтня 2018 року №43, із земельної ділянки, загальною площею 0,0150 га, з кадастровим номером 5910136600:19:014:0006, по АДРЕСА_1 , припинено спільну часткову власність із ОСОБА_10 (а.с. 37-41 т.1). 
На підставі вказаних судових рішень 26 серпня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно … відбулася реєстрація за ОСОБА_2 права власності: на земельну ділянку, 0,0600 га, з кадастровим номером 5910136600:19:014:0016, розмір частки 1, індексний номер: 53803722; на земельну ділянку, 0,009 га, з кадастровим номером 5910136600:19:014:0021 (а.с. 50-51 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10 (а.с. 23 т.1).
05 листопада 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_10 було зареєстровано право власності: на земельну ділянку, площею 0,04 га з кадастровим номер 5910136600:19:014:0012, розмір частки 1, індексний номер: 61456495; на земельну ділянку, площею 0,006 га з кадастровим номером 5910136600:19:014:0020, розмір частки 1, індексний номер 61447768) (а.с. 27-29 т.1).
23 вересня 2022 року ОСОБА_1 отримав після смерті баби ОСОБА_10 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, набувши право власності на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельні ділянки, площею 0,04 га з кадастровим номер 5910136600:19:014:0012, та 0,006 га з кадастровим номером 5910136600:19:014:0020, розташованих по АДРЕСА_1 (а.с. 159, 162, 165 т.1). 22 та 23 вересня 2022 року право власності на зазначене майно зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку (а.с. 161, 164, 167 т.1).
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Сумського відділення Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 16 січня 2024 року №108, на розгляд суду запропоновано один варіант поділу спірного домоволодіння з урахуванням часток співвласників та фактичного порядку користування майном (т. 2 а.с. 4).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зазначено, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статтях 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЦК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. 
У справі, яка переглядається, встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 1999 року ОСОБА_2 успадкувала 3/5 частини вказаного домоволодіння, а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2003 року ОСОБА_10 успадкувала 2/5 частини вказаного домоволодіння після смерті свого чоловіка.
У 2005, 2006 роках кожна з них окремо отримала державні акти на земельну ділянку, площею 0,1000 га (кадастровий номер 5910136600:19:014:0007), для будівництва та обслуговування житлового будинку; та площею 0,0150 га (кадастровий номер 5910136600:19:014:0006), для ведення особистого селянського господарства, при цьому у державних актах визначено частки співвласників: ОСОБА_10 - 2/5, ОСОБА_2 - 3/5 
У своєму рішенні від 12 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, Ковпаківський районний суд м. Суми, встановив, що вимоги ОСОБА_2 на отримання у своє володіння тих частин земельної ділянки, які відповідають її розміру частки – 3/5, є такими що ґрунтуються на законі та визнав безпідставними доводи відповідача про необхідність виділу земельних ділянок за раніше встановленим фактичним користуванням. Зазначив, що ОСОБА_10 не надала належних доказів того, що вона вправі вимагати отримання у власність частини земельної ділянки, більшої ніж розмір її частки у праві власності на житловий будинок. При отриманні у власність земельних ділянок сторони погоджувалися із розміром їхніх часток, у встановленому законом порядку ці розміри часток не оскаржували.
Колегія суддів зазначає, що оскаржувані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯГ №285583 від 07 вересня 2006 року та серії ЯГ №285584 від 07 вересня 2006 року, по-перше, не є правовстановлюючими рішенням, а лише посвідчують право, набуте на підставі відповідного рішення орагну місцевого самоврядування; по-друге, спірні земельні ділянки в подальшому були поділені, внаслідок чого були сформовані нові об`єкти цивільних прав, щодо яких виникли самостійні речові права. За таких обставин визнання недійсними державного акта та рішення органу місцевого самоврядування, на підставі яких він виданий, не призведе до відновлення порушеного права позивача, оскільки не впливає на існування новоутворених земельних ділянок та зареєстрованих щодо них прав.
Встановлений у вказаному судовому рішенні юридичний факт став підставою для набуття сторонами та подальшого оформлення ними права приватної власності на земельні ділянки у зазначених після поділу в натурі розмірах. Тому, за наявності рішення суду про поділ земельних ділянок (виділ в натурі) відсутні підстави для припинення права власності на земельні ділянки, які фактично виникли завдяки такому рішенню суду. 
Згідно із частиною 1 статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину на частку у домоволодінні) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Главою III ЗК Української РСР 1922 року було передбачено порядок провадження справ із землеустрою. Серед правових норм, що містяться у зазначеній главі, відсутні положення про необхідність видачі державних актів та реєстрації прав землекористування, а прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було закріплено правило, відповідно до якого право власності та право постійного користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акта, що посвідчує відповідне право.
Положеннями статті 91 ЗК Української РСР 1970 року передбачено, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 28 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право володіння або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. В разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок та господарські будівлі і споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку, в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне володіння або користування власників будинку і споруд.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Із урахуванням принципу дії законів у часі вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію лише на правовідносини, що виникли після набрання ними чинності.
Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 1806/8889/12 дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке розташоване на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оспорюваних рішень органу місцевого самоврядування, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що Сумська міська рада при прийнятті рішень у 1998 та 2001 роках була зобов`язана враховувати частки у праві власності на житловий будинок станом до 1978 року. При цьому оскаржувані рішення стосувалися надання у власність земельних ділянок іншим особам - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , були реалізовані. Також ОСОБА_1 не довів порушення його прав чи інтересів прийняттям вказаних рішень. 
Слід зауважити, що прийняте органом місцевого самоврядування рішення про передачу громадянам у власність земельних ділянок є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого рішення не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право власності земельної ділянки і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Тому обраний спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 802/950/17-а.
Щодо аргументів апеляційної скарги про не можливість застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 зазначено, що вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. Сутність вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. За своєю суттю вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.
Разом із тим, застосування позовної давності можливе лише за умови встановлення судом факту порушення права чи охоронюваного законом інтересу позивача та обґрунтованості заявлених вимог. У разі якщо суд дійде висновку про відсутність порушення прав позивача або необґрунтованість позовних вимог, підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки у такому випадку відмова у позові має ґрунтуватися саме на необґрунтованості вимог, а не на спливі позовної давності.
Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень
Вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію є похідними від вимог щодо виникнення, зміни чи припинення речового права. Відтак, у разі якщо суд дійде висновку про відсутність порушення права позивача або відмовить у задоволенні основної вимоги, відсутні правові підстави і для задоволення похідних вимог, оскільки вони не мають самостійного значення.
Крім того, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15 зазначила, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за спадкоємцем не підлягають задоволенню з тих підстав, що є неналежним способом захисту, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (пункт 116 постанови).
Щодо аргументів апеляційної скарги про зміну додаткоого рішення суду першої інстанції.
Адвокат Кондратенко М.М. в апеляційній скарзі ставить питання про зміну додаткового рішення суду першої інстанції в частині стягнутої суми витрат на правничу допомогу і стягнення на користь позивача таких судових витрат у розмірі 5000 грн, а не 2000 грн, як визначено судом першої інстанції у додатковому рішенні. 
Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, які підлягали розподілу між сторонами, суд першої інстанції в повній мірі врахував обсяг виконаних адвокатом робіт на виконання договору про надання правової допомоги №27/2021 від 19 вересня 2021 року та додаткової угоди №2 від 01 червня 2024 року, часткове задовлення заявлених позовних вимог (задоволено одну з дев`яти вимог), складність судової справи та її значення для сторін. 
Стороною позивача в доводах апеляційної скарги не спростовується висновок суду першої інстції про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
Присуджений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу вцілому відповідає засадам розумності та справедливості, а тому підстав для зміни додаткового судового рішення колегія суддів не вбачає. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 375 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу сторони позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення – без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Представник відповідачки – адвокат Потураєв С.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 7000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом, надано докази понесення таких витрат. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано (т.3, а.с. 48-50): копію ордеру на надання правничої допомоги Отроковій С.А. від 31 березня 2026 року; копію свідоцтва про право на занняття адвокатською діяльністю від 01 березня 2018 року; копію договору №1603 від 16 березня 2026 року про надання правничої (правової) допомоги Отроковій С.А.; копію платіжної інструкції № 1.576342869.1 від 16 березня 2026 року на суму 7000 грн, платник – Отрокова С.А., отримувач – ФОП ОСОБА_11 , призначення платежу: сплата за послуги правничої допомоги допомоги за договором №1603 про надання правової допомоги від 16 березня 2026 року; копію довідки АТ «Унаверсал Банк» про рух коштів по рахунку ФОП ОСОБА_11 за період 17 березня 2026 року про зарахування переказу у сумі 7000 грн від ОСОБА_2 . 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 3 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям (див.: пункти 139-145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
Апеляційний суд звертає увагу, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документу – відзиву на апеляційну скаргу, частково схожого із відзивом на позовну заяву, за підготовку якого суд першої інстанції стягнув з позивача відповідне відшкодування, та участі в одному судовому засіданні апеляційного суду, тому заявлений розмір витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню до 4000 грн.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кондратенка Максима Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 січня 2026 року та додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2026 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 грн витрат на професійну правовоу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.
Повна постанова складена «15» квітня 2026 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Д.В. Сізов 

Судді О.І. Собина 

М.В. Щербаченко