Справа № 344/13683/25 
Провадження № 2/344/922/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Домбровської Г.В.,
при секретарі с/з: Катрич М.-Т.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
В С Т А Н О В И В: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (надалі «Позивач», ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 (надалі «Відповідач») про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з Відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №3825069 від 16.06.2021 року в розмірі 44 730,50 грн., яка складається з:
- прострочена заборгованість за тілом кредиту 9 500,00 грн.;
- прострочена заборгованість за відсотками 33 330,50 грн.;
- прострочена заборгованість за комісією 1900,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі Товариство) та ОСОБА_1 (надалі Відповідач) укладено договір про споживчий кредит №3825069 (індивідуальна частина) (надалі кредитний договір). Відповідно до п.1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 грн., згідно п.1.3. Договору строком на 30 днів, відповідно до п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 5100,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору. Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором настав, але Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти в повному обсязі не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.
29.09.2021 було укладено договір №76-МЛ, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі, за договором №3825069. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» посилається на те, що Позивача наділено правом вимоги до Відповідача за договором №3825069.
Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором Відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у Відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №3825069 від 16.06.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 44 730,50 грн., яка складається з:
- прострочена заборгованість за тілом кредиту 9 500,00 грн.;
- прострочена заборгованість за відсотками 33 330,50 грн.;
- прострочена заборгованість за комісією 1900,00 грн.
Враховуючи наведене просить суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представником Відповідача ОСОБА_2 на адресу суду подано письмові пояснення, у якому він проти позовних вимог заперечив, просив у їх задоволенні відмовити.
Зокрема, заперечуючи проти позову, у письмових поясненнях представник покликається на те, що Відповідач ОСОБА_1 не укладав кредитний договір №3825069 від 16.06.2021 з ТОВ «Мілоан» та не отримував кредитних коштів, а надані докази стороною Позивача є неналежними, недопустимими і недостовірними
Як зазначено в письмових поясненнях представником Відповідача, на підтвердження укладення кредитного договору Позивач надав копію договору про споживчий кредит № 3825069 від 16.06.2021, копію графіку платежів за цим договором, паспорт споживчого кредиту, а також копію анкети-заявки на кредит від 16.06.2021, стороною в яких зазначено ОСОБА_1 . Крім того долучено довідку ТОВ «МІЛОАН» від 12.06.2025 № б/н, в якій стверджується, що ОСОБА_1 з яким укладено договір про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021, був ідентифікований ТОВ «МІЛОАН». 
Акцепт (Договір) підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором R97791, 16.06.2021, 14.03., номер телефону НОМЕР_1 .
Однак на думку представника Відповідача, вказані документи та довідка від 12.06.2025 були сформовані самим кредитодавцем ТОВ «МІЛОАН» і не може оцінюватися як безспірний доказом проведення ідентифікації ОСОБА_1 при укладенні вказаного договору.
Крім того звертає увагу на те, що в договорі №3825069 від 16.06.2021 зазначена адреса місця реєстрації (проживання) позичальника " АДРЕСА_1 ", за якою відповідач ОСОБА_1 не був зареєстрований та не проживав, що само по собі викликає сумнів у належній ідентифікації позичальника.
У зв`язку із вищенаведеним, Представник Відповідача вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів ідентифікації особи позичальника як ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021 року.
Крім того представник у письмових поясненнях покликається на те, що Позивач ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАГПТАЛ» не надав суду належних та допустимих доказів перерахування відповідачу кредитних коштів за договором про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021 та наявності заборгованості, оскільки на підтвердження перерахунку коштів за Договором про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021 Позивач надав платіжне доручення ТОВ «МІЛОАН» від 16.06.2021 № 48930520, про перерахування ОСОБА_1 - 10 000 грн. на каргу НОМЕР_5 (призначення платежу: кошти згідно договору № 3825069), зазначене платіжне доручення містить відбиток печатки ТОВ «МІЛОАН» та підпис, у зв`язку із чим, копія вказаного платіжного доручення не може вважатися належним доказом надання ОСОБА_1 кредиту на підставі вказаного договору, оскільки вона не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу.
Додатково зазначає, що позивачем не надані докази того, що рахунок «НОМЕР_5», на який згідно з вказаного платіжного доручення повинно здійснюватися перерахування коштів, належить саме відповідачу ОСОБА_1 .
Також у письмових поясненнях представник покликається на неправомірність нарахування відсотків поза межами узгодженого строку кредитування.
В подальшому представником Відповідача подано заяву про розгляд справи без участі Відповідача та його представника, позовні вимоги заперечують в повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених у письмових поясненнях.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
16.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви останнього було укладено договір про споживчий кредит №3825069.
Згідно з п. 1.1. договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.
Пунктом 1.2. договору визначено, що розмір кредиту становить 10000,00 грн.
Згідно з п. 1.3. договору кредит надається строком на 30 днів з 16.06.2021 (строк кредитування).
Відповідно до п. 1.4. договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 16.07.2021.
Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк кредитування складає 17000,00 грн. (п. 1.5 договору).
Комісія за надання кредиту: 1900,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.п. 1.5.1 договору).
Відповідно до п.п. 1.5.2., 1.6 договору проценти за користування кредитом: 5100.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Згідно з п. 4.2. договору у разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця.
До позовної заяви також долучено паспорт споживчого кредиту та графік платежів, які є додатками до договору №3825069 від 16.06.2021 року.
Відповідно до платіжного доручення №48930520 від 16.06.2021 року, яке міститься в матеріалах справи, ТОВ «Мілоан» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 на картковий рахунок «MASTERCARD» НОМЕР_2 суму 10 000,00 грн. призначення платежу: кошти згідно договору 3825069.
У письмових поясненнях, посилаючись на неналежність вказаного платіжного доручення, як доказу перерахування кредитних коштів, представник Відповідача зазначив, що Позивачем не надано доказів, що рахунок НОМЕР_2 на якій здійснювалося перерахування коштів належить саме Відповідачу ОСОБА_1 .
У відповідь на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2025 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в банку емітовано карту № НОМЕР_4 та по даному рахунку було зарахування коштів на суму 10 000,00 грн. від 16.06.2021 року.
У зв`язку із чим доводи сторони Відповідача, що платіжне доручення є неналежним доказом перерахування кредитних коштів, на рахунок НОМЕР_2 та те, що не надано доказів належності вказаного рахунку Відповідачу - спростовуються повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» наданою на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2025 року.
Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3825069 нарахування процентів здійснювалося за період з 16.06.2021 по 21.09.2021 року.
За вказаний період, як вбачається з відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3825069 ОСОБА_1 здійснював погашення за кредитним договором, зокрема:
16.07.2021 року: 500 грн. - сплата комісії за пролонгацію;
16.07.2021 року: 1400,00 грн. - сплата процентів по кредиту;
16.07.2021 року: 500,00 грн. - сплата тіла кредиту;
Згідно з розрахунком заборгованості у Відповідача станом на 23.06.2025 року наявна заборгованість за кредитним договором №3825069 від 16.06.2021 року в розмірі 44 730,50 грн., яка складається з:
- прострочена заборгованість за тілом кредиту 9 500,00 грн.;
- прострочена заборгованість за відсотками 33 330,50 грн.;
- прострочена заборгованість за комісією 1900,00 грн.
29.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № 76-МЛ, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021 року на суму 44 730,50 грн.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору, непогашення в повному обсязі відповідачем заборгованості за цим договором.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з частиною восьмою статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом встановлено, що 16.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №3825069.
Пунктом 6.1. договору визначено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Згідно з пунктом 6.2. договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SМS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником товариству через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у SМS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SМS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству.
Укладення кредитодавцем кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (пункти 6.4., 6.5. договору).
З довідки про ідентифікацію вбачається, що акцепт договору позичальником здійснено підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора R97791, надісланого позичальнику 16.06.2021 року о 14:03, на номер телефону - НОМЕР_1 .
Отже, матеріалами справи підтверджується, що 16.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №3825069 у формі електронного документу.
Розділом 6 договору сторони узгодили порядок його укладення. Зокрема, передбачено, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Зі змісту довідки про ідентифікацію вбачається, що кредитний договір підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора R97791 16.06.2021 року.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що подані позивачем документи підтверджують факт укладення між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит №3825069 в електронній формі шляхом його підписання Відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Посилання представника відповідача щодо не укладення ОСОБА_1 кредитного договору суд відхиляє, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу нею на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету.
Відсутність у самому тексті кредитного договору, зокрема, у розділі 10 «Реквізити сторін» зазначення одноразового ідентифікатора, яким підписано договір, не свідчить про його неукладеність, оскільки підписання договору одноразовим цифровим ідентифікатором підтверджується іншими належними доказами (довідкою про ідентифікацію), яку надано Позивачем.
Отже, підписаний Відповідачем кредитний договір за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора вважається таким, що укладений та не суперечить вимогам законодавства.
Вказане підтверджує також правова позиція, викладена у постанові ВС від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Підписанням договору Відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами, передбаченими вимогами чинного законодавства.
Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст.1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом (частини 5, 7 статті 81 ЦПК України).
Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором №3825069 від 16.06.2021 року виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредитні кошти відповідно до умов договору, що не спростовано в ході розгляду справи.
Відповідно до платіжного доручення №48930520 від 16.06.2021 року, яке міститься в матеріалах справи, ТОВ «Мілоан» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 на картковий рахунок «MASTERCARD» НОМЕР_2 суму 10 000,00 грн. призначення платежу: кошти згідно договору 3825069.
У письмових поясненнях, посилаючись на неналежність вказаного платіжного доручення, як доказу перерахування кредитних коштів, представник Відповідача зазначив, що Позивачем не надано доказів, що рахунок НОМЕР_2 на якій здійснювалося перерахування коштів належить саме Відповідачу ОСОБА_1 .
У відповідь на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2025 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в банку емітовано карту № НОМЕР_4 та по даному рахунку було зарахування коштів на суму 10 000,00 грн. від 16.06.2021 року.
У зв`язку із чим доводи сторони Відповідача, що платіжне доручення є неналежним доказом перерахування кредитних коштів, на рахунок НОМЕР_2 та те, що не надано доказів належності вказаного рахунку Відповідачу - спростовуються повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» наданою на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2025 року.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана сума у 10 000,00 грн. була зарахуванням іншим, аніж видача ТОВ «Мілоан» кредиту за кредитним договором №3825069 від 16.06.2021 року стороною Відповідача не надано, і такої обставини не спростовано.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 виснував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
При цьому, Суд зауважує, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження, чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Фактично позиція сторони Відповідача щодо неналежності доказу про перерахування кредитних коштів має характер концепції негативного доказу, оскільки в даній справі Відповідач, лише заперечуючи належність наданих Позивачем доказів, ні підтверджує, ані спростовує факт отримання кредиту від ТОВ «Мілоан» 16.06.2021 року, не надаючи при цьому будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції.
Як встановлено Судом, Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором.
Докази, які б спростовували вищевказану обставину - в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
З матеріалів справи встановлено, що договір про відступлення права вимоги, на підставі якого Позивач набув право вимоги до Відповідача, укладений у відповідності до вимог закону, містить всі істотні умови. Доказів визнання вказаного договору недійсним, неукладеним, чи його розірвання до матеріалів справи не надано.
Як вбачається з відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3825069 ОСОБА_1 здійснював погашення за кредитним договором, зокрема:
16.07.2021 року: 500 грн. - сплата комісії за пролонгацію;
16.07.2021 року: 1400,00 грн. - сплата процентів по кредиту;
16.07.2021 року: 500,00 грн. - сплата тіла кредиту;
Враховуючи те, що ТОВ «Мілоан» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором перед Відповідачем виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого суд не встановив, а Відповідач не надав, тому, враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», Суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог до ОСОБА_1 в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 9 500,00 грн.
Докази, які б спростовували вищевказане, зокрема, доказів повернення тіла кредиту чи його частини, Відповідачем не надано.
Щодо стягнення відсотків за договором Суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками в розмірі 33 330,50 грн.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Частиною четвертої статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Правові підстави нарахування процентів регулюються умовами договору і Законом.
Так, відповідач підписав умови договору щодо строку кредитування - 30 днів, по 15.07.2021 року включно та щодо розміру процентної ставки 1,70%, виходячи з якої обчислені проценти за користування кредитом в розмірі 5100,00 грн. як плата за 30 днів користування коштами.
Відповідно до п. 2.2.2 договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем нарахування кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору.
Згідно з п.2.2.3 договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена у п.1.6 договору і є незмінною протягом усього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного у п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандарту (базову) ставку встановлену пунктом 1.6. договору. Якщо визначена у п.1.5.2. процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та пролонгації на пільгових умовах проценти з дня продовження кредитування на стандартних (базових) умовах згідно з п.2.3.1.2 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно з п.1.6. договору.
У день настання платежу 15.07.2021 року кошти по кредиту відповідачем не сплачені.
Пунктом 2.3.1.2 договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
Детальна інформація про умови кредитування відображена у паспорті споживчого кредиту (а.с.13 зворот, а. с. 14).
Суд звертає увагу на те, що вказаний пункт не передбачає вчинення відповідачем активних дій для пролонгації договору, а позивач визначив, що сам факт прострочення виконання зобов`язання є такими діями, які мають наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору).
Суд акцентує увагу на тому, що поведінка не може бути одночасно неправомірною так і правомірною, відтак невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань не може бути підставою для нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і передбачені положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.
Таких вимог позовна заява не містить, тому застосування частини 2 статті 625 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки така позиція позивача суперечить принципу диспозитивності.
Суд дійшов висновку, що пункт 2.3.1.2 договору не свідчить про продовження строку кредитування та можливість нарахування позивачем процентів, визначених договором після строку кредитування.
Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та у зв`язку з цим сплачував комісії, визначені п. 2.2.1 договору, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд вважає що неповернення позичальником кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, за відсутності активних дій відповідача, визначених п. 2.2.1 договору (сплати комісій за продовження дії договору), є неправомірною поведінкою, а саме неповерненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі встановленому договором.
Зі змісту відомостей про щоденні нарахування вбачається, що Відповідачем сплачено проценти по кредиту та комісії за пролонгацію 16.07.2021 року, однак Відповідач сплатив дані проценти та комісію поза межами строку надання кредиту, оскільки пунктом 1.3 договору строк кредиту - 30 днів (з 16.06.2021 року по 15.07.2021 року), таким чином Суд, вважає, що договір №3825069 від 16.06.2021 року не є пролонгованим, а тому проценти за користування кредитним договором слід обраховувати до 15.07.2021 року за ставкою 1,70% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Розрахунок процентів:
30 днів х 1,70.00% х 10 000,00 грн. = 5100,00 грн.
Крім того, Суд враховує факт часткового погашення Відповідачем суми процентів у розмірі 1400,00 грн., та сплати комісії за пролонгацію в розмірі 500, та вважає, що вказану суму слід включити у розмір сплати процентів за користування кредитом, оскільки сплата комісії за пролонгацію відбулась поза межами строку кредиттування.
Отже, сума процентів, яка підлягає стягненню з Відповідача становить:3 200,00 грн. (5 100,00 - 1 400,00 - 500,00 = 3 200,00)
В задоволенні решти вимог про стягнення процентів слід відмовити, оскільки проценти нараховані поза строком надання кредиту.
Щодо стягнення комісії.
Відповідно до п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту 1900,00 грн., яка нараховується одноразово.
Сума одноразово нарахованої при видачі кредиту комісії в розмірі 1900,00 грн. підлягає стягненню з Відповідача, оскільки таку комісію передбачено умовами договору.
Викладені у письмових поясненнях представника Відповідача щодо позовних вимог про стягнення комісії стосуються його мотивації необґрунтованості нарахування кредитодавцем комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Натомість в даній справі Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення комісії за видачу кредиту, тобто іншого виду комісії.
З врахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, беручи до уваги, що відповідач порушив умови укладеного ним кредитного договору, а, зокрема, у встановленому порядку та строки не погашав кредит, проценти за користування ним, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором №3825069 від 16.06.2021 року у загальному розмірі 14 600,00 грн. з яких: 9500,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 3 200,00 грн. заборгованості за відсотками, 1 900,00 грн. - комісія за видачу кредиту.
В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.
Зазначені у письмових поясненнях доводи представника Відповідача щодо неукладеності кредитного договору, неотримання кредитних коштів не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Належними доказами стороною Позивача підтверджено факт укладення кредитного договору в електронній формі (із підписанням Відповідачем його електронним ідентифікатором) та факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 10 000,00 грн. Зазначення адреси місця реєстрації (проживання) АДРЕСА_1 , не свідчить про неукладеність кредитного договору чи його нікчемність, як і не спростовує факт отримання Відповідачем кредитних коштів.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційну розміру задоволених позовних вимог.
А тому з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути 790,68 грн. (14600,00 х 2422,40 / 44730,00) сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., то суд враховує, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. представником позивача надано відповідні докази.
Враховуючи складність справи, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених, або тих які будуть понесені стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, суд вважає наявними підстави для стягнення на користь позивача понесених витрат по сплаті правничої допомоги.
Враховуючи, що позов задоволено частково, а також враховуючи встановлені процесуальним законом критерії співмірності процесуальних витрат, ціну позову та розмір задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 284,82 грн. (14600 х 7000 / 44730).
На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 527 ч.1, 530, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, керуючись керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 
У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд.1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236, заборгованість за договором про споживчий кредит №3825069 від 16.06.2021 року в розмірі 14 600,00 грн. з яких: 9500,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 3 200,00 грн. заборгованості за відсотками, 1 900,00 грн. - комісія за видачу кредиту.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд.1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236, витрати по сплаті судового збору у розмірі 790,68 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 284,82 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2026 року.
Суддя Домбровська Г.В.