Справа №: 343/1280/25 
Провадження №: 2/343/102/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Долина
Долинський районний суд Івано - Франківської області в складі:
головуючого судді – Андрусіва І.М.,
з участю: секретаря судового засідання - Семків В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Долинського районного суду Івано - Франківської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 343/1280/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розподіл спадкового майна, 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін:
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом (а.с. 1-5), до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він є рідним братом померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В останньої було троє синів: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та відповідач ОСОБА_2 . Його сестра на день смерті була розлученою. Її два сини – ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 після служби в армії на території російської федерації залишились там проживати. 
Фактично, суть пред`явленого позову зводиться до того, що право власності на вказану квартиру має бути визнане за ним, оскільки: лише він більше п`ятдесяти років допомагав померлій сестрі ОСОБА_3 , а останні три роки її життя доглядав за нею; виконав усний заповіт померлої, яка за життя сказала, що той, хто догляне її, поховає після смерті і встановить надмогильний пам`ятник – отримає належну їй квартиру; відповідач ОСОБА_2 є зрадником України, оскільки є громадянином росії, відмовився від спадщини та від нього, як від єдиного рідного дядька; право власності на цю квартиру він вже набув за набувальною давністю.
В той же час, він зазначає, що відповідач ОСОБА_2 у його присутності, після смерті ОСОБА_3 , звертався до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав.
У судові засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення таких був повідомленим належним чином (а.с. 162, 171). Безпосередньо у позовній заяві та окремих заявах (а.с. 163-164, 172), просив розгляд справи проводити без його участі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення таких повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 170, 180).
ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:
04 липня 2025 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків такої.
Позивач ОСОБА_1 на адресу суду надіслав заяву (надійшла до суду 29.08.2025) на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
09 вересня 2025 року ухвалою суду дану позовну заяву, із підстави не усунення позивачем недоліків позовної заяви, було повернуто позивачу ОСОБА_1 .
Постановою Івано – Франківського апеляційного суду від 04.12.2025, ухвалу суду від 09.09.2025, про повернення позовної заяви, скасовано та направлено дану справу для продовження розгляду (справа надійшла до суду 12.12.2025).
15 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін, а також витребувано з Івано – Франківського обласного державного нотаріального архіву копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До суду 20.12.2025 надійшла витребувана судом копія спадкової справи.
Позивач ОСОБА_1 29.12.2025 та 11.02.2026 подав заяви про розгляд справи без його участі.
20 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 хоча і повідомлявся у встановленому законом порядку про місце, дату і час розгляду справи, проте у судове засідання повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, позивач заперечень щодо ухвалення заочного рішення не заявляв, ухвалою суду від 13.03.2026 постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
З урахуванням того, що розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 268 ЦПК України.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної, спільної сумісної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 17.07.2000 (а.с. 10).
Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 16), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 15), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із копією спадкової справи №11/2011 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заведеної Долинською міською державною нотаріальною конторою Івано – Франківської області (а.с. 137- 158), відповідач ОСОБА_2 (син померлої ОСОБА_3 ), 24.01.2011 подав державному нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом, оскільки заповідальне розпорядження померла матір не складала (а.с. 152), до складу якої ввійшла, зокрема, вказана вище квартира (а.с. 138). Крім відповідача ОСОБА_2 , спадкоємцем є його рідний брат – син померлої – ОСОБА_6 . Останній 21.06.2011 подав нотаріально засвідчену заяву про відмову від спадщини на користь відповідача ОСОБА_2 (а.с. 156).
Позивач ОСОБА_1 на підтвердження того, що право власності на вказану вище квартиру слід визнати за ним, надав:
- копію довідки, підписану сусідами, про те, що він доглядав свою померлу сестру ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_5 , після смерті яких здійснив їхнє поховання (а.с. 17);
- копію договору про збереження спадщини від самовільного захоплення сторонніми особами (а.с. 18);
- копію довідки про те, що він встановив, зокрема, померлим: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 надмогильні пам`ятники (а.с. 22) та додав фото таких (а.с. 24, 25).
Отже, суд встановив, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , на праві приватної, спільної сумісної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 , єдиною власницею даної квартири була померла ОСОБА_3 . Після смерті останньої, відкрилась спадщина за законом, спадкоємцями першої черги спадкування за законом (як сини спадкодавиці) є: відповідач ОСОБА_2 , який у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини, та ОСОБА_4 , який у визначений законом строк подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 є її син – відповідач ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 , вважає, що оскільки він протягом життя доглядав за сестрою і її сином, здійснив їхнє поховання, встановив надмогильні пам`ятники, добровільно, відкрито, безперервно володіє спадковим майно, а відповідач ОСОБА_2 є громадянином росії і на його думку він відмовився від спадщини, право власності на вказану вище квартиру слід визнати саме за ним.
Спірні правовідносини у даній справи виникли у зв`язку із наявністю/відсутністю підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно.
ІV. Оцінка суду:
суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, доходить такого висновку.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів.
Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно - правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати:
1) з яких саме правовідносин сторін виник спір;
2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;
3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача;
4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п. 6.6., 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Аналіз норм процесуального права, а також норм ст. 4, 15, 16 ЦК України дає підстави суду стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь - яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Так, суд встановив, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина за законом, єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом (як син спадкодавиці) є відповідач ОСОБА_2 . Останній у встановленому законом порядку подав заяву про прийняття спадщини.
Як визначено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
У відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
При цьому, суд звертає особливу увагу позивача ОСОБА_1 на те, що нормою ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, оскільки спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 є її син – відповідач ОСОБА_2 , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, позивачем ОСОБА_1 не надано і судом не здобуто доказів про перехід черги спадкування до позивача, чи про зміну черговості одержання права на спадкування, враховуючи те, що неотримання відповідачем свідоцтва про право власності на спадкове майно не позбавляє його права на таку, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову у зв`язку із тим, що право позивача не порушене, оскільки він не є спадкоємцем спадкового майна померлої.
І лише та обставина, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином російської федерації, яка є країною агресором, враховуючи те, що Україна серед іншого є і правовою державою, не є належною і достатньою підставою для усунення чи позбавлення його права на спадкування.
Стосовно доводів позивача ОСОБА_1 про те, що право власності на вказану вище квартиру можна визнати за ним і за набувальною давністю, суд зазначає таке.
Статтею 344 Цивільного кодексу України передбачено набуття права власності за набувальною давністю.
Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).
Пункт 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).
Отже, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Оскільки позивачу ОСОБА_1 достовірно весь час було відомо, що спадкоємцем спадкової квартири є відповідач ОСОБА_2 , що ним самим не заперечено, тому він не є добросовісним набувачем у розумінні інституту набувальної давності.
Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі.
На підставі викладеного, ст. 55 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 328, 1216, 1217, 1218, 1258, 1268, 1296 ЦК України, керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268, 279, 280, 282-289, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розподіл спадкового майна відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано - Франківської області за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його складення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Івано – Франківського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Повне рішення суду складено 16.03.2026.

Суддя: І.М.Андрусів