Справа № 133/541/25
Провадження № 22-ц/801/531/2026
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	Справа № 133/541/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучер Ганни Миколаївни на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28.11.2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , який є громадянином Турецької Республіки ,звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Зазначав, що шлюб між сторонами, зареєстрований 01.10.2019 у Вінницькому міському відділі державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, фактично припинив своє існування. Спільне подружнє життя між ними не склалося через різні погляди на сімейне життя, втрату взаєморозуміння та взаємної підтримки. Сторони тривалий час не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Вважає, що примирення між сторонами є неможливим ,а подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28.11.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити. Зазначив , що суд відмовив у розірванні шлюбу, посилаючись на відсутність спільного місця проживання сторін на території Україн,и проте шлюб між позивачем, громадянином Туреччини, та відповідачем, громадянкою України, укладений 01.10.2019 на території України та зареєстрований у Вінницькому міському відділі ДРАЦС, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Позивач та відповідач фактично проживали разом в Україні, а різні адреси реєстрації не можуть обмежувати право на звернення до суду з цим позовом .
В судове засідання сторони не з`явились ,про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник ОСОБА_1 – адвокат Кучерук Г.М. 17.02.2026 року заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності ОСОБА_1 . ОСОБА_2 повістка-повідомлення була надіслана засобами поштового зв`язку, проте відповідно до трекінгу відправлення адресат відсутній за вказаною адресою, що вважається належним повідомленням. За таких обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач і відповідач не мають спільного місця проживання на території України, що підтверджується витягами з реєстрів місця проживання обох сторін, а відповідно до ст.?60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності — правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, при цьому доказів фактичного спільного проживання надано не було.
Однак, колегія суддів вважає, що із вказаними висновками у погодитись не можна, так як суд при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права щодо оцінки доказів.
Частини перша та друга статті 496 ЦПК України регламентує процесуальні права та обов`язки іноземних осіб. Іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини 2 статті 497 ЦПК України у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
Пунктом 2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.
Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків.
За приписами ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.
Відповідно до ст. 1 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України №2605-III від 05.07.2001, громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони.
У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство на день звернення до суду, компетентні органи тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, будуть компетентними й будуть застосовувати своє законодавство. У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство й проживають на території іншої Договірної Сторони, компетентні органи цієї Договірної Сторони також будуть компетентними вирішувати справу і застосовуватимуть своє законодавство. У випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання (ч. 1 ст. 23 Угоди).
Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави (ч. 2 ст. 23 Угоди).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що громадянин Турецької Республіки Субаши ОСОБА_3 та громадянка України ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 01.10.2019 у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за №2663, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2019. (а.с.12)
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 26.08.2020, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13)
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . ,що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/001578175 від 03.02.2025 (а.с.14).
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ,згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Вінницькій області вх.№ЕП-589/25 від 12.03.2025.(а.с.19)
Оскільки один з подружжя є громадянином Туреччини , а інший - громадянином України, обоє мають постійне місце проживання в Україні , розгляд справи про розірвання шлюбу може визначатися законодавством України , на території якої вони мають місце проживання .
Відповідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Висновок суду про відмову у задоволенні позову є необгрунтованим , оскільки реєстрація сторін за різними адресами не означає відсутності підстав для розірвання шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються законом, який регулює особисті права подружжя, або, за його відсутності, законом держави, де подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один із них досі проживає в цій державі. Навіть якщо подружжя не має спільного особистого закону або не проживає разом, вони можуть обрати право, яке застосовуватиметься до наслідків шлюбу. У даній справі шлюб було укладено і зареєстровано в Україні, обидва подружжя мають постійне місце проживання і тісний зв`язок із Україною, а тому реєстрації місць проживання за різними адресами в м.Козятин не може перешкоджати розгляду позову по суті і підставою для відмови у позові.
Таке рішення суду обмежує право позивача на судовий захист і примушує його до збереження шлюбу всупереч власній волі, що є неправомірним. Відтак доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове. Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Обговорюючи зазначені позивачем підстави для розірвання шлюбу – фактичне припинення шлюбних відносин та спільного подружнього життя ,різні погляди на сімейне життя, втрату взаєморозуміння та взаємної підтримки, тривале не проживання однією сім`єю і ведення спільного господарства ,не бажання позивача примирення з відповідачкою і зазначену ним неможливість такого ,а також відсутність заперечень проти позову відповідачки ОСОБА_2 , яка ,будучи належним чином повідомлена про розгляд справи до суду не з`явилася, колегія суддів вважає, що шлюб сторін розпався і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а тому він підлягає розірванню.
Оскільки суд при ухваленні рішення суд невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, допустивши невідповідність висновків, викладених у рішенні , обставинам справи ,оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення – про задоволення позову і розірвання шлюбу.
Відповідно ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню й понесені позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій судові витрати .
Тому з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 2422,4 грн (968,96 грн+1453,44 грпн) грн .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучер Ганни Миколаївни задовольнити.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28.11.2025 року скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 задовольнити.
Шлюб між  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2  громадянином Турецької Республіки та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянкою України зареєстрований 01.10.2019 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2663, розірвати. 
Стягути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,4 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: В.В. Оніщук

В.П. Рибчинський