ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/2813/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Малиш Н.І., Кругового О.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 р. (суддя Сагун А.В.) в адміністративній справі №340/2813/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті, про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати протиправною та скасувати постанову ПШ №053732 від 26.11.2024 про застосування до неї адміністративно-господарського штрафу на на суму 17000 грн. за порушення абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В обґрунтування позовної вимоги позивачка вказувала на відсутність підстав для притягнення її до відповідальності, оскільки вона не зареєстрована як суб`єкт господарювання, не мала статусу автомобільного перевізника під час здійснення господарської операції з перевезення вантажів. Як власниця автомобіля Мерседес, номерний знак НОМЕР_1 , позивачка на підставі усної домовленості передала його у користування сину – ОСОБА_2 , який 10.10.2024 був водієм і перевізником. Позивачка, отримавши спірну постанову, добровільно сплатила штраф, щоб не мати підстав для відкриття виконавчого провадження. Однак, факт сплати штрафу позивачка не вважає доказом її згоди із застосованим штрафом.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, адміністративний позов задоволено.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що автомобільним перевізником є також і фізичні особи, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Відсутність у позивача статусу суб`єкта господарювання на момент перевірки не звільняє позивача від відповідальності, оскільки на час перевірки встановлено, що ним здійснювались вантажні перевезення без обов`язкового документа, а частина 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ передбачає застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників, до яких, за визначенням статті 1 цього Закону, належить позивач. Про належного автомобільного перевізника позивач не повідомила.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу ві позивачки до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:
10.10.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області на а/д М-05, Київ-Одеса, 210 км+450м, проводилась рейдова перевірка. Під час цієї перевірки був зупинений транспортний засіб марки МЕRCEDES, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який здійснював перевезення вантажів без оформлення документів передбачених Законом України «Про автомобільний транспорт». Водій ОСОБА_2 не надав державному інспектору товарно-транспортну накладну або інший документ на вантаж, заповнені тахокарти з 12.09.2024 по 09.10.2024, або бланк підтвердження діяльності водія, відповідно до вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».У зв`язку з виявленням вищезазначених порушень, виконуючи функції покладені на них державою, державними інспекторами було складено Акт №АР 112515 від 10.10.2024 (а.с.37). Водій зі змістом Акту №АР 112515 від 10.10.2024 був ознайомлений, надав пояснення зазначивши «тахокарти відсутні із за того що перебували на ремонті, перевозив вантаж собі, бланка при собі не мав». Повідомлення про розгляд справи №97937/32/24-24 від 06.11.2024, було запрошено власника транспортного засобу ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_2 ) прибути на розгляд справи 26.11.2024 та було направлено рекомендованим листом. 26.11.2024 на розгляд справи позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. На підставі акту перевірки прийнято постанову ПШ №053732 від 26.11.2024 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу за порушення абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що склало 17000 грн. (17 грн. х 1000) ( а.с.36). В оскаржуваній постанові зазначено, що позивачем допущено перевезення вантажів без оформлення документів, а саме відсутня товарно-транспортна накладна або інший документ на вантаж, тахокарти, або бланк підтвердження діяльності водія
Не погоджуючись з цією постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірної постанови як такої, що прийнята без урахування усіх обставин у справі. Суд зазначив, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт, а на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.
Як вбачається зі змісту спірної постанови № ПШ 053732 від 26 листопада 2024 р., позивачку притягнуто до відповідальності згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за приписами якого перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Суть порушення полягає у тому, що позивачкою 10.10.2024 о 14 год. 25 хв. здійснювалось перевезення вантажів транспортним засобом МЕRCEDES, реєстраційний номер НОМЕР_1 за відсутності документів – товарно-транспортної накладної на ванта жабо інший документ передбачений Законом, відсутні щоденні заповнені тахокарти, або бланк підтвердження діяльності водія відповідно до Наказу МТЗУ №385 від 24.06.2010 (а.с.36).
За визначенням, наведеним у першій статті Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт, Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 р. у справі № 240/22448/20 зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
У постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України «Про автомобільний транспорт»). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В аспекті наведеного, Верховний Суд зазначив, що приписи частини другої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:
- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;
- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;
- використання транспортного засобу на законних підставах.
Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.
Водночас саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.
Такий висновок сформульовано Верховним Судом у справі №380/13118/23 від 20 березня 2025 р.
Доказів того, що позивачка є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення, суду не надано. Позивачка дійсно є власницею автомобіля МЕRCEDES, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.20,21). Проте, докази того, що 10 жовтня 2024 р. нею здійснювалось перевезення вантажу на договірних умовах, в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка станом на день проведення перевірки не є автомобільним перевізником, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", тому підстави для застосування до неї спірною постановою штрафу - відсутні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 р. в адміністративній справі №340/2813/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 10 лютого 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя Н.І. Малиш 

суддя О.О. Круговий