П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/18513/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В. 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
21 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.09.2025 позов задоволено.
Визнано протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.12.2024 року щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 та п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи – ОСОБА_2 .
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 та п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи - ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Позивачем 15.11.2024 подано по команді на адресу командира взводу рапорт від 15.11.2024 із доданими до нього документами про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
До рапорту додано:
1. Нотаріально засвідчена копія паспорту серія НОМЕР_2 та РНОКПП ОСОБА_3 .
2. Нотаріально засвідчена копія паспорту серія НОМЕР_3 та РНОКПП НАРОЛЬСЬКОЇ Дани Миколаївни.
3. Нотаріально засвідчена копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , серія НОМЕР_4 .
4. Нотаріально засвідчена копія довідки МСЕК інваліда II групи НАРОЛЬСЬКОЇ Дани Миколаївни, серія 12ААГ № 124237. 
5. Нотаріально засвідчена копія довідки ЛКК №181 про необхідність постійного догляду ОСОБА_5 .
6. Нотаріально засвідчена копія заключення ЛКК №237 про необхідність постійного догляду ОСОБА_5 від 28.10.2024. 
7. Нотаріально засвідчена копія висновку ЛКК №237 про необхідність постійного догляду ОСОБА_5 від 28.10.2024.
8. Нотаріально засвідчена копія пенсійного посвідчення НАРОЛЬСЬКОЇ Дани Миколаївни № НОМЕР_5 .
Згідно із листом відповідача від 09.12.2024 року, командиром військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України розглянуто рапорт ОСОБА_1 від 15.11.2024 із доданими до нього документами та прийнято рішення про відмову у звільненні з лав Збройних Сил України.
Вказане рішення обґрунтоване, зокрема, тим, що у довідці МСЕК ОСОБА_2 не зазначено про потребу у постійному догляді, а додані заявником довідка та заключення ЛКК ОСОБА_2 не є належними доказами на підтвердження обставин, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу звільнення з військової служби.
Вважаючи, що відповідач протиправно проявив бездіяльність щодо не звільнення його з військової служби за результатами розгляду його рапорту від 15.11.2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суді із цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
За змістом статей 17 та 65 Конституції України захист Вітчизни є конституційним обов`язком громадян України, а проходження військової служби здійснюється відповідно до закону.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3).
Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і такий стан триває в Україні дотепер.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон № 389-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 389-VIII, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Водночас, Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ такою підставою є, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, для виникнення у військовослужбовця права на звільнення з цієї підстави значення мають дві юридично значимі обставини:
дружина є особою з інвалідністю I чи II групи;
існує необхідність здійснення за нею постійного догляду.
Порядок документального підтвердження цієї підстави конкретизовано у пункті 23 Додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170.
Зазначеною нормою передбачено, що у разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи подаються: копія свідоцтва про шлюб; один із документів, що підтверджує інвалідність; а для осіб з інвалідністю II групи — висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Таким чином, сама Інструкція №170, яка регулює порядок документального оформлення звільнення, прямо передбачає альтернативність відповідного підтвердження: таким документом може бути як висновок МСЕК, так і висновок ЛКК закладу охорони здоров`я. Отже, доводи апеляційної скарги у тій частині, що для особи з інвалідністю II групи потреба у постійному догляді може підтверджуватися виключно МСЕК, не ґрунтуються на змісті наведеної норми.
Колегія суддів вважає, що наведене положення не допускає звужувального тлумачення, за якого із прямо зазначеної законодавцем альтернативи фактично виключається один із передбачених ним документів. Адміністративний орган не вправі ігнорувати документ, прямо передбачений нормативним регулюванням, лише з мотивів власного уявлення про його меншу доказову силу порівняно з іншим документом, який також названий у нормі.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач надав документи, які безспірно підтверджують перебування його дружини у шлюбі з ним та встановлення їй II групи інвалідності. Ці обставини відповідачем не спростовані.
Також матеріалами справи підтверджено, що до рапорту було долучено медичні документи ЛКК, серед яких документ від 28.10.2024, виданий КНП «Багатопрофільна центральна районна лікарня» Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в якому прямо зазначено: «Потребує постійного стороннього догляду».
Апелянт заперечує належність цього документа, посилаючись на те, що він не відповідає затвердженим формам, не містить посилання на конкретний нормативний акт та, на думку відповідача, не може підтверджувати обставину, передбачену статтею 26 Закону №2232-ХІІ.
Колегія суддів не може погодитися з цими доводами з огляду на те, що пункт 23 Додатка 19 до Інструкції №170 вимагає подання висновку ЛКК про потребу в постійному догляді, однак не містить ані посилання на єдину уніфіковану форму такого документа для всіх можливих медичних ситуацій, ані припису про те, що відсутність у документі реквізиту у вигляді посилання на певний наказ МОЗ сама по собі нівелює його доказове значення.
Оцінюючи документ як належний чи неналежний доказ, суд повинен виходити не лише з його найменування, а насамперед зі змісту, походження, суб`єкта видачі та того, чи дозволяє він встановити обставину, що входить до предмета доказування. У цій справі документ виданий закладом охорони здоров`я, оформлений від імені ЛКК і містить недвозначний висновок саме щодо тієї обставини, яка має значення для застосування пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, — про потребу у постійному сторонньому догляді.
При цьому сам відповідач не навів і не надав жодного доказу того, що поданий позивачем документ є недійсним, сфальсифікованим, виданим неуповноваженим органом чи особою або скасованим у встановленому порядку. Так само відповідач не довів, що зміст цього документа суперечить іншим наявним у справі медичним даним або що стан здоров`я дружини позивача виключає потребу у постійному догляді.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до надання переваги формальним зауваженням до назви або форми документа над його змістом, при тому що нормативне регулювання прямо визнає документ ЛКК допустимим способом підтвердження відповідної обставини. Такий підхід суперечив би принципу належного урядування і призводив би до надмірного формалізму у сфері реалізації права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, прямо передбаченого законом.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду щодо розмежування повноважень МСЕК і ЛКК не змінюють цього висновку, оскільки у цій справі вирішальним є не абстрактне питання медичної компетенції взагалі, а застосування конкретної норми спеціального відомчого регулювання — пункту 23 Додатка 19 до Інструкції №170, який прямо допускає висновок ЛКК як належний документ для підтвердження потреби у постійному догляді особи з інвалідністю II групи.
Так само не спростовують висновків суду першої інстанції доводи скаржника про те, що для осіб з інвалідністю II групи не є типовою потреба в постійному догляді. Наявність чи відсутність такої потреби у конкретної особи не може виводитись із загального уявлення про певну групу інвалідності абстрактно; вона встановлюється на підставі конкретних медичних документів саме щодо конкретної особи. У цій справі такий документ надано, і відповідач не довів його юридичної неспроможності.
Колегія суддів також звертає увагу, що відповідач, розглядаючи рапорт позивача, фактично не спростував змісту поданого висновку ЛКК, а лише відмовився брати його до уваги як належний доказ. Проте за умови, коли чинне нормативне регулювання прямо визнає висновок ЛКК допустимим документом, а сам документ містить пряму вказівку на потребу у постійному сторонньому догляді, такий підхід відповідача не може бути визнаний правомірним.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що надані позивачем документи в їх сукупності підтверджують наявність усіх передбачених законом умов для звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої та пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме: дружина позивача є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного догляду.
Щодо способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права такого суб`єкта діяти на власний розсуд.
У цій справі відповідач уже розглянув рапорт позивача по суті, перевірив подані документи і прийняв рішення про відмову. Спір не стосується неповноти поданого пакета документів або необхідності додаткового з`ясування фактичних обставин, а виник саме з приводу неправильної юридичної оцінки поданих документів відповідачем.
За наявності встановлених законом умов для звільнення відповідач не наділений свободою вибору між кількома правомірними варіантами поведінки. У цьому випадку його повноваження мають імперативний характер: за наявності передбаченої законом підстави військовослужбовець підлягає звільненню, якщо не висловив бажання продовжувати службу.
З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано не обмежився лише скасуванням рішення про відмову, а застосував ефективний спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби. Такий спосіб захисту відповідає частині четвертій статті 245 КАС України, не підміняє дискрецію суб`єкта владних повноважень, оскільки в цій ситуації така дискреція відсутня, та забезпечує реальне поновлення порушеного права.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, зводяться переважно до повторення заперечень, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку, та не містять посилань на такі обставини чи докази, які ставили б під сумнів правильність установлених судом фактів або правову кваліфікацію спірних правовідносин.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни немає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Боровицький О. А.