Справа № 420/43036/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Приморського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Заводського відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить суд :
визнати протиправними дії Заводського відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області щодо збирання, обробки та внесення до Єдиного державного демографічного реєстру персональних даних та присвоєння унікального номеру запису у реєстрі № 20090912- 02807 (скорочено - УНЗР) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо невжиття заходів зі знищення (видалення, анулювання) присвоєного унікального номеру запису у реєстрі № 20090912-02807 (скорочено - УНЗР)) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Державну міграційну службу України» знищити (видалити, анулювати) присвоєний унікальний номер запису у реєстрі №20090912-02807 (скорочено – УНЗР) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати протиправними дії Приморського відділу у місті Одесі Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповідь №5115-1305/5115.1-25 від 23.10.2025) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що органи ДМС протиправно відмовляють її доньці у видачі паспорта зразка 1994 року (книжечки), нав`язуючи ID-картку, що суперечить релігійним переконанням сім`ї та праву на відмову від автоматизованої обробки персональних даних. Позивачка стверджує, що присвоєння унікального номера (УНЗР) без згоди батьків порушує конституційне право на ім`я, таємницю приватного життя та свободу віросповідання, порівнюючи цифрову ідентифікацію з тавруванням, засудженим Нюрнберзьким трибуналом. Позивачка наголошує на чинності Положення №2503-XII, яке має вищу юридичну силу за підзаконні акти КМУ, та посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 щодо права на паспорт-книжечку. Також вказує на дискримінацію неповнолітньої у сфері освіти та соціальних гарантій через відсутність документа, що посвідчує особу, та заявляє про протиправну бездіяльність ДМС щодо вимоги знищити раніше присвоєний УНЗР. На думку позивачки, держава не має права ставити реалізацію прав громадян у залежність від надання згоди на цифрову обробку їхніх даних.
Ухвалою судді від 05.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
21.01.2026 до суду від ДМС України та ГУ ДМС України в Одеській області надійшли відзиви на позовну заяву, відповідно до яких відповідачі позовні вимоги не визнали у повному обсязі, в задоволенні позову просили відмовити, зазначивши, що чинне законодавство не передбачає видалення даних із Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) або анулювання вже присвоєного унікального номера запису (УНЗР). Відповідач наголошує, що дитина позивачки вже двічі (у 2018 та 2022 роках) добровільно отримувала біометричні закордонні паспорти, надаючи згоду на обробку персональних даних, що зробило її УНЗР незмінним ідентифікатором у системі. ДМС підкреслює, що висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 в даному випадку нерелевантні, адже вони стосувалися осіб, які ніколи не зверталися за біометричними документами, тоді як у цій справі права позивачки не порушуються через наявність у неї попереднього досвіду використання цифрових паспортів. Крім того, ДМС вказує на ненадання позивачами повного пакета документів, передбаченого Порядком № 456 для отримання паспорта-книжечки, зокрема довідок про реєстрацію місця проживання та документів батьків. 
23.01.2026 до суду від Управління ДМС в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що Заводський відділ діяв виключно на підставі та в межах повноважень, визначених Законом № 5492-VI та Конституцією України. Відповідач пояснює, що під час оформлення закордонного паспорта ОСОБА_2 інформація про неї була внесена до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) законно, що автоматично зумовило формування унікального номера запису (УНЗР), який за законом є незмінним. УДМС наголошує, що чинне законодавство не передбачає підстав для вилучення, анулювання чи видалення достовірних даних із Реєстру за бажанням особи, зокрема через її релігійні переконання. Посилаючись на практику Верховного Суду (справи № 0240/3048/18-а та № 260/99/19), орган міграційної служби вказує, що паспорт для виїзду за кордон за формою відрізняється від внутрішнього і з 2016 року обов`язково містить безконтактний електронний носій. Також, позивачка не надала жодних доказів незаконності чи недостовірності обробки персональних даних під час первинного документування дитини. Відповідач вважає безпідставними посилання на зразкову справу № 806/3265/17, оскільки правовідносини щодо видалення вже існуючих даних суттєво відрізняються від ситуації первинної відмови від біометрії.
24.03.2026 до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, згідно з якою доводи міграційної служби ґрунтуються на формальному виконанні Закону №5492-VI, який звужує конституційні права, тому суд має застосувати норми Європейської конвенції та Закону України «Про захист персональних даних». Позивачка стверджує, що первинне внесення даних дитини до ЄДДР при оформленні закордонного паспорта відбулося з порушенням принципу поінформованості: співробітники ДМС не роз`яснили наслідки присвоєння УНЗР, а сама заява-анкета не містить належних підписів та згоди на цифрову ідентифікацію. Позивачка зазначає, що право на відкликання згоди на обробку даних є безумовним згідно зі ст. 8 Закону про захист персональних даних, а відсутність механізму видалення УНЗР у спеціальному законі не може бути підставою для відмови у захисті прав. Дитина позивачки ніколи не зверталася за паспортом-карткою самостійно, а релігійні переконання були заявлені з самого початку. Позивачка підкреслює, що УНЗР є цифровим ім`ям, прийняття якого суперечить її вірі та висновкам Нюрнберзького трибуналу. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 .
16 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського відділу у місті Миколаєві УДМС у Миколаївській області із заявою-анкетою для оформлення доньці першого паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм.
За результатами цього звернення 23.06.2018 дитині було видано закордонний паспорт серії НОМЕР_1 (орган видачі 4810), а її персональні дані були вперше внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР).
Під час первинного внесення даних до ЄДДР у червні 2018 року ОСОБА_3 було автоматично присвоєно Унікальний номер запису у реєстрі (УНЗР) 20090912-02807.
26 травня 2022 року позивачка вдруге звернулася до Приморського відділу у місті Одесі ГУ ДМС в Одеській області для оформлення доньці нового закордонного паспорта у зв`язку із закінченням терміну дії попереднього.
Під час другого звернення у 2022 році, оскільки дитині вже виповнилося 12 років, у неї було відібрано відцифровані відбитки пальців рук, які були внесені до електронного носія паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 30.05.2022.
У вересні 2025 року, у зв`язку з досягненням дитиною 16-річного віку (відповідно до Положення № 2503-XII) та необхідністю отримання внутрішнього паспорта, ОСОБА_1 та її донька звернулися до Приморського відділу ГУ ДМС в Одеській області із заявою про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки.
У поданій заяві позивачка висловила категоричну відмову від отримання паспорта у формі ID-картки, мотивуючи це своїми релігійними переконаннями (православне віросповідання) та небажанням використовувати цифрові ідентифікатори особи.
Одночасно із заявою про видачу паспорта-книжечки позивачка подала до ДМС вимогу про відкликання згоди на обробку персональних даних у системі ЄДДР та наполягали на негайному знищенні (видаленні, анулюванні) раніше присвоєного УНЗР № 20090912-02807.
Листами від 06.10.2025 та 23.10.2025 органи ДМС відмовили у видачі паспорта-книжечки, посилаючись на те, що з 2016 року внутрішні паспорти оформлюються виключно у формі ID-карток засобами ЄДДР, а видача книжечок можлива лише за наявності відповідного рішення суду.
Міграційна служба також відмовила у знищенні УНЗР, аргументуючи це тим, що номер є незмінним згідно із законом, а дані були внесені до Реєстру добровільно ще у 2018 році під час оформлення закордонних документів.
Зважаючи на те, що під час оформлення закордонних паспортів у 2018 та 2022 роках позивачка не була належним чином поінформована про наслідки присвоєння УНЗР, а самі заяви-анкети заповнювалися співробітниками ДМС без надання роз`яснень щодо функціонування ЄДДР, Савова О.М. звернулася в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до суду із даним позовом.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III) документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.
Відповідно до ст. 5 Закону № 2235-III постановою Верховної ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення), згідно з пунктами 2 та 3 якого, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Пунктом 13 Положення встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
З 06.12.2012 набрав чинності Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI), яким визначено правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
Згідно з ч. 1 ст.1 Закону № 5492-VI суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Частиною 1 ст. 4 Закону № 5492-VI встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.
Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, який набрав чинності з 1 жовтня 2016 року, (далі - Закон № 1474-VIII) статтю 13 Закону № 5492-VI доповнено частиною 3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.».
Також, Законом № 1474-VIII ч.2 ст. 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.».
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 та 5 ст.14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Кабінету Міністрів України пунктом 7 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1474-VIII доручено у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.
Згідно з п. 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 302) паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Обмін паспорта здійснюється у разі зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації) (п.п. 1 п. 6 Порядку № 302).
Підпунктом 1 п. 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.
Окрім того, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 № 456 затверджений Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.06.2019 за № 620/33591 (далі - Тимчасовий порядок № 620/33591).
Пункт 1 розділу I «Загальні положення» Тимчасового порядку № 456 визначено, що цей Тимчасовий порядок, розроблений відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302», Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (в редакції Постанови Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V), визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі- рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку.
Пунктом 1 розділу IV «Обмін паспорта» Тимчасового порядку № 456 встановлено, що обмін паспорта здійснюється в разі: 1) зміни прізвища, імені, по батькові, дати та/або місця народження; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); 3) непридатності паспорта для користування (паспорт/фотокартка має потертості (та/або відсутня її частина), що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ким виданий паспорт, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження перфорованої серії та номера, що не дає змогу встановити реквізити паспорта, виправлення, підчистки окремих літер у персональних даних/найменуванні органу/штампах/печатках або інші чинники, які впливають на цілісність документа.
Згідно з п. 2 розділу IV «Обмін паспорта» Тимчасового порядку № 456 для обміну паспорта заявник подає: 1) заяву; 2) рішення суду; 3) паспорт, що підлягає обміну; 4) дві (три - у разі одержання паспорта, який обмінюється в іншому територіальному підрозділі ДМС) фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см; 5) платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита (у разі обміну паспорта у зв`язку із непридатністю для користування) або оригінал документа про звільнення від його сплати; 6) документи, що підтверджують обставини (крім обміну паспорта з причин непридатності його використання), на підставі яких паспорт підлягає обміну. Видані компетентними органами іноземної держави документи, що подаються для оформлення паспорта, засвідчуються в установленому законодавством порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та подаються з перекладом українською мовою, вірність якого засвідчується нотаріально; 7) довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для внутрішньо переміщених осіб); 8) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб).
Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що донька позивачки, отримавши паспорт громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, надала згоду на внесення стосовно неї інформації до Єдиного державного демографічного реєстру ще задовго до звернення до суду, внаслідок чого було документовано паспортом громадянина України для виїзду за кордон, що містять безконтактний електронний носій.
При цьому, зазначені документи видані доньці позивачки на підставі особистого звернення, з наданням згоди на обробку персональних та конфіденційних даних, що спростовує доводи адміністративного позову.
Доказів того, що позивачка, яка діє в інтересах доньки, не мала наміру оформлювати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що містить безконтактний електронний носій та, відповідно, не давала згоду на оформлення такого документу, матеріали справи не містять.
Слід зазначити, що наслідком звернення позивача про внесення інформації до Реєстру про нього є присвоєння унікального номеру запису в Реєстрі (далі - УНЗР), який є незмінним.
Звертаючись у минулому за оформленням паспорту громадянина України для виїзду за кордон (біометричного закордонного паспорту) вже надавали згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, і унікальний номер запису в Реєстрі вже було сформовано.
Так, УНЗР було присвоєно доньці позивачки у 2018 році у зв`язку із оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Тобто, при зверненні до органу міграційної служби із заявою про отримання паспортного документу, позивач вказувала, що вона надає згоду на використання своїх персональних даних та отримала паспорта громадянина України у формі ID картки.
Разом з тим, у зразковій справі правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.
Щодо вимог про вилучення персональних даних фізичної особи ОСОБА_2 з Єдиного державного демографічного реєстру, у тому числі унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, відцифрованого підпису особи, відцифрованого образу обличчя, відцифрованих відбитків пальців рук, суд зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 5-8 частини 2 статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI) суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними; на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи; звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду.
Пунктом 2 частини 2 статті 15 Закону № 2297-VI передбачено, що персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 4 Закону 5492-VI визначено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Статтею 10 Закону 5492-VI врегульовано порядок ведення Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до частини 1 якої внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».
До документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, належить, зокрема, паспорт громадянина України (пункт 1 частини 1 статті 13 Закону).
Судом встановлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який був виданий доньці позивачки, оформлений за допомогою засобів ЄДДР внаслідок волевиявлення останнього, тобто матір ОСОБА_1 та сама ОСОБА_2 надали згоду на обробку його персональних даних. 
Водночас, Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлює гарантії захисту і безпеки інформації Єдиного державного демографічного реєстру.
Суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, проте таке право виникає у володільця персональних даних виключно якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними. Водночас, будь-яких доказів про незаконність чи недостовірність обробки персональних даних відповідачем позивач до суду не надав, отже правових підстав для вчинення дій щодо видалення/анулювання персональних даних немає.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 380/6916/20.
Позивачем не наведено обґрунтованих підстав вважати, що персональні дані щодо її дитини обробляються з порушенням законодавства України.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, про які вона зазначає.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а тому для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що саме у зв`язку з прийнятим рішенням суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, однак при розгляді цієї справи судом таких порушень не встановлено.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.
В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Поряд із тим суд зазначає на безпідставності доводів ГУ ДМС України в Одеській області щодо наявності підстав для закриття провадження по даній справі з огляду на прийняття Одеським окружним адміністративним судом рішення по справі № 420/11114/24.
Так, предметом спору по справі № 420/11114/24 була відповідь Приморського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області від 02.02.2024 за №5115-324/5115.1-24 щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року ОСОБА_2 .
Не зважаючи на подібність спору по справі № 420/1111/24 зі спором, який вирішується в межах даної справи, суд зазначає, що в цій справі спір є ширшим та багатоаспектним (стосується збирання, обробки та внесення до державного демографічного реєстру даних та унікального номеру запису), що не утворює обставини набрання законної сили рішенням у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тобто підстави для закриття провадження по справі в даному випадку відсутні.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в інтересах дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (101001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ЄДРПОУ 37508470), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ЄДРПОУ 37811384), Приморського відділу у місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65039, м. Одеса, вул. Канатна; 101в; ЄДРПОУ 37811384), Заводського відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (54029, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Шосейна, 2; ЄДРПОУ 37844163) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк