П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 757/13185/17-ц
Провадження № 22-ц/824/1963/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: 
позивач заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 
в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідачі: Управління державної реєстрації Головного територіального
управління юстиції у місті Києві, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія Трест Промтехмонтаж-2»,
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року, ухваленого у складі судді Новак Р. В.,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що прокуратура, здійснюючи процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 42016101060000150 від 02 серпня 2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, встановила порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , які належали територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Будинок АДРЕСА_1 був збудований у 1956 році, перебував у державній власності та обліковувався на балансі тресту «Промтехмонтаж-2».

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 17 червня 1993 року № 139 «Про перетворення спеціалізованого тресту «Промтехмонтаж-2» у відкрите акціонерне товариство в процесі його приватизації трест Промтехмонтаж був перетворений у ВАТ «Промтехмонтаж 2», а вказаний будинок на вул. П. Лумумби підлягав передачі на баланс місцевій раді (додаток 2 Плану приватизації майна тресту «Промтехмонтаж-2»).
Порядок передачі відомчого житлового фонду до комунальної власності встановлювався такими нормативно-правовими актами: постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ і організацій», розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 1996 року № 729 «Про затвердження обсягів відомчого житлового фонду разом з об`єктами комунального призначення, що підлягає передачі до комунальної власності в 1996-1998 роках», рішенням Київської міської ради від 30 березня 1999 року № 185/286 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчих житлових будинків».
У зазначених нормативно-правових актах вказувалося, що передачі підлягає житловий фонд з вбудованими, прибудованими та вбудовано-прибудованими приміщеннями.
Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22 травня 1999 року № 775 «Про прийняття до комунальної власності відомчого житлового фонду ВАТ «Промтехмонтаж-2» будинок за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Московської районної державної адміністрації.
Розпорядженням Московської районної державної адміністрації міста Києва від 17 липня 2000 року № 83 «Про затвердження актів прийняття у комунальну власність району житлових будинків АДРЕСА_1 та виробничої бази на АДРЕСА_2 ВАТ «Промтехмонтаж-2» затверджено акти прийому-передачі житлового будинку АДРЕСА_1 у комунальну власність.
На підставі рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 (зі змінами та доповненнями) житловий будинок на АДРЕСА_1 передано у комунальну власність територіальної громади Печерського району міста Києва.
У зв`язку з припиненням районних рад та районних у місті Києві державних адміністрацій зазначений будинок відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.
Згідно з технічним паспортом за січень 1986 року (інвентаризаційна справа № 5460) у житловому будинку на АДРЕСА_1 нежитлові приміщення складалися з двох частин: літ. «А» площею 206, 9 кв. м і літ. «Б» площею 354,3 кв. м.
При цьому нежитлові приміщення в житловому будинку на АДРЕСА_1 відповідно до планів за поверхами при проведенні поточної інвентаризації станом на 27 вересня 2004 року складалися з цокольного поверху площею 171,2 кв. м та 1-го поверху площею 183,1 кв. м, загальною площею 354,3 кв. м.
Згідно з планом за поверхами на будівлю літ. «Б» на АДРЕСА_1 та експлікацією внутрішніх площ при проведенні поточної інвентаризації станом на 16 жовтня 2009 року нежитлові приміщення цокольного поверху позначені під номером 29 площею 170,8 кв. м та 1-го поверху під номером 30 площею 182,3 кв. м, а загальна площа приміщень становила 353,1 кв. м.
Рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежитлові приміщення площею 354,3 кв. м на АДРЕСА_1 (літ. «Б», корпус № 1) включено до переліку об`єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Відповідно до планів за поверхами на будівлю літ. «Б» на АДРЕСА_1 та експлікації приміщень при проведенні поточної інвентаризації станом на 20 жовтня 2015 року нежитлові приміщення складалися із цокольного поверху (номер 29), при цьому площа становила 170,4 кв. м, та 1-го поверху (номер 30) площею 168,6 кв. м, а загальна площа приміщень становила 339,00 кв. м.
Згідно з даними КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна» по нежитловому фонду нежилі приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності не реєструвалися (лист від 21 жовтня 2016 року № 13397).
Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наданої листом від 18 жовтня 2016 року № 062/11/10-10533, приватизація нежитлових приміщень за вказаною адресою не здійснювалася.
За інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації від 23 лютого 2017 року № 062/14-2171 приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, загальною площею 339 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення площею 354,3 кв. м на АДРЕСА_1 - це одні і ті самі приміщення.
Отже, нежитлові приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_3, загальною площею 339,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, оскільки вони Київською міською радою не відчужувалися та право власності територіальної громади міста Києва на вказане майно не припинялося.
Разом із тим, під час досудового розслідування наведеного вище кримінального провадження встановлено, що вказане майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва на підставі свідоцтв про право власності від 03 грудня 2015 року, виданих ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» УДР ГТУЮ у місті Києві, на групу приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3, загальною площею 339 кв. м, у будинку на АДРЕСА_1 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 71341841 від 25 жовтня 2016 року).
Надалі генеральний директор ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» Лаптієв Ю. В. спірні приміщення відчужив ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 листопада 2016 року, зареєстрованих у реєстрі за № 2765, № 2768 та посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н.О.
На момент пред`явлення позову право власності на спірні приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року № 2772, № 2775, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н.О.
Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, можливе лише в рамках приватизаційної процедури, що Київською міською радою не вчинялося, а тому свідоцтва про право власності та вказані договори купівлі-продажу є недійсними, так як майно вибуло з володіння власника поза його волею. 
З урахуванням зазначеного прокурор просив суд:
- визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право власності від 03 грудня 2015 року, видане РС ГУЮ у місті Києві, на групу приміщень НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м на АДРЕСА_1 (індексний номер 49025433);
- визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право власності від 03 грудня 2015 року, видане РС ГУЮ у місті Києві на групу приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м на АДРЕСА_1 (індексний номер 49028788);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» в особі генерального директора Лаптія Ю. В. і ОСОБА_1 , нежитлових приміщень групи НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за номером 2765, посвідчений 09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н. О.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» в особі генерального директора Лаптія Ю. В і ОСОБА_1 , нежитлових приміщень групи НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за номером 2768, посвідчений 09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н. О.;
- витребувати від ОСОБА_2 нежитлові приміщення: групи приміщень НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м на АДРЕСА_1 та групи приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Суди розглядали справу неодноразово.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року позов прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради задоволено.
Визнано нечинним і скасовано свідоцтво про право власності від 03 грудня 2015 року, видане РС ГУЮ у місті Києві, на групу приміщень НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м на АДРЕСА_1 (індексний номер 49025433).
Визнано нечинним і скасовано свідоцтво про право власності від 03 грудня 2015 року, видане РС ГУЮ у місті Києві на групу приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м на АДРЕСА_1 (індексний номер 49028788).
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» в особі генерального директора Лаптія Ю. В. і ОСОБА_1 , нежитлових приміщень групи НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за номером 2765, посвідчений 09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н. О.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» в особі генерального директора Лаптія Ю. В. і ОСОБА_1 , нежитлових приміщень групи НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за номером 2768, посвідчений 09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жердевою Н. О.
Витребувано від ОСОБА_2 нежитлові приміщення: групи приміщень НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м на АДРЕСА_1 та групи приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Стягнуто з ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» на користь прокуратури міста Києва судовий збір у розмірі 3 200,00 грн.
Стягнуто солідарно з ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» та ОСОБА_1 на користь прокуратури міста Києва судовий збір у розмірі 3 200,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури міста Києва судовий збір у розмірі 3 540,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що свідоцтва на ім`я ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» на право власності на спірні приміщення були видані державним реєстратором у порушення вимог статей 10, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також пунктів 7, 12 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 112, положень Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, яка була чинна на момент видання оскаржуваних свідоцтв про право власності, оскільки до заяви товариством не долучено правовстановлюючих документів щодо права власності на них, а лише долучено акти передачі основних фондів від 20 лютого 1993 року та приймання-передачі нерухомого майна від 15 серпня 2007 року, що свідчать лише про передачу спірного майна на баланс товариства та не підтверджують наявність у товариства майнових права на них.
Оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації), то державний реєстратор усупереч вказаним нормам законодавства без належних правових підстав видав ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» свідоцтва про право власності на спірні приміщення.
Відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Згідно з листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 18 жовтня 2016 року № 062/11/10-10533 Департамент не здійснював приватизацію нежитлових приміщень у будинку на АДРЕСА_1 ;
Зважаючи на те, що Київська міська рада рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймала, не було волевиявлення власника на його відчуження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право власності територіальної громади на спірне майно не припинялося.
Виходячи із положень статей 203, 215, 216, 321 ЦК України, враховуючи, що ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» набуло та розпорядилося спірним майном незаконно, без правових підстав, поза волею власника майна - територіальної громади міста Києва, суд першої інстанції дійшов висновку, що свідоцтва про право власності підлягають скасуванню, а договори купівлі-продажу від 09 листопада 2015 року, укладені між товариством і ОСОБА_1 , підлягають визнанню недійсними.
Також районний суд визнав обґрунтованими позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки спірне майно, яке вибуло поза волею власника за відплатним договором, а тому має бути витребувано у останнього набувача - ОСОБА_2 на користь дійсного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі статті 388 ЦК України.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що подані прокурором документи не доводять підстави позову, оскільки у розпорядженні Київської міської державної адміністрації від 22 травня 1999 року №775 та у розпорядженні Московської районної державної адміністрації міста Києва від 17 липня 2000 року №833 не вказано про передачу спірних нежитлових приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3.
При цьому, в обох розпорядженнях від 17 липня 2000 року №833 та від 22 травня 1999 року №775 об`єкт спірного нерухомого майна має різну площу.
Вважала, що вказані обставини не дозволяли суду безспірно та достеменно визначити/встановити, що вказані в обох розпорядженнях об`єкти нерухомості є тотожними або включають у себе спірні об`єкти - приміщення НОМЕР_2 і НОМЕР_3, загальною площею 339 кв.м.
Вказує, що копія листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 лютого 2017 року не є належним і допустимим доказом в розумінні ст. 77, ст. 78 ЦПК України, оскільки підписаний першим заступником, а не керівником підприємства, а доказів повноважень першого заступника суду не надано.
При цьому, комунальне підприємство створене з метою інвентаризації, паспортизації та оцінки об`єктів нерухомого майна, а тому не може стверджувати, що приміщення з різними площами є одними й тими ж самими приміщеннями, адже вирішення подібних питань віднесене до компетенції експертів, які володіють спеціальними знаннями у будівельно-технічній сфері.
Разом з тим, позивачем не надано відповідних експертних висновків і не подавалася заява про призначення судової експертизи.
Звертала увагу на те, що у матеріалах справи наявна копія технічного паспорту житлового будинку (будівлі) від 1986 року, з якого не можливо встановити будь-яких даних щодо спірних об`єктів - приміщень НОМЕР_2 і НОМЕР_3, площею 339 кв.м.
Крім того, суд не міг брати до уваги копії технічного паспорту від 27 серпня 1964 року, оскільки він виготовлений іноземною мовою, при цьому позивачем не подано до суду належно засвідченого перекладу.
З копій експлікацій від 20 жовтня 2015 року вбачається, що загальна площа приміщення НОМЕР_2 становить 170,4 кв.м., а приміщення НОМЕР_3 - 168,6 кв.м., що узгоджується з характеристиками будівель, які вказані в оспорюваних свідоцтвах про право власності на нерухоме майно та в Інформаційній довідці, але не відповідає ідентифікуючим даним будівель, які вказані у вище зазначеному розпорядженні Київської міської державної адміністрації від 22 травня 1999 року №775 та в розпорядженні Московської районної державної адміністрації міста Києва від 17 липня 2000 року №833.
Вказувала, що поточна інвентаризація об`єктів нерухомого майна була обов`язковою при зміні власника.
Однак, суду не надано доказів про зміну власника зі Спеціалізованого тресту «Промтехмонтаж-2» чи його правонаступника ВАТ «Промтехмонтаж-2» на територіальну громаду міста Києва.
Натомість, 20 жовтня 2015 року інвентаризація проведена на замовлення ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», при цьому замовник технічної інвентаризації - це власник об`єкта нерухомого майна.
Зазначала, що у матеріалах справи наявна копія рішення Печерської районної у місті Києві ради від 13 червня 2002 року № 33 про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Печерського району міста Києва з додатками, відповідно до якого у графі 296 додатку 6 вказано площу спірного жилого будинку: загальну 1297 кв. м та площу нежилих приміщень 323 кв.м., що також не відповідає характеристикам спірних об`єктів - приміщень НОМЕР_2 і НОМЕР_3 загальною площею 339 кв. м.
Вказувала, що суд не врахував відсутності в матеріалах справи доказів того, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником спірного нерухомого майна.
Право власності на нежитлові приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_3 за територіальною громадою не реєструвалося.
Первинна реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомого майна відбулася 23 листопада 2015 року за ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж - 2».
Вважала, що прокурор не мав підстав заявляти про порушення прав Київської міської ради.
Тим більше, що в межах кримінального провадження №42016101060000150 від 02 серпня 2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 ЦПК України, обвинувального акту не передано до суду, нікому навіть не повідомлено про підозру.
При цьому, саме матеріали цього кримінального провадження стали підставою для звернення з цивільним позовом.
Крім того, суд не врахував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно не має правочинного характеру, а тому воно не може визнаватися недійсним з посиланням на статті 203, 215, 216 ЦК України про що зазначено в позові.
Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №916/780/18, від 10 квітня 2018 року у справі №927/849/17, від 17 квітня 2019 року у справі №916/641/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17.
Вказувала, що вимоги про визнання недійсними договорів є похідними від вимоги прокурора про скасування свідоцтв про право власності, а тому з огляду на безпідставність основної вимоги, такі вимоги також не підлягають задоволенню.
Суд не врахував, що ОСОБА_2 має імунітет добросовісного набувача і на неї не може покладатися тягар самостійно шукати способи компенсації своїх втрат.
Вважала, що позивач не обґрунтував підстав для витребування у неї нерухомого майна.
Вказувала, що при реєстрації права власності ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» на нерухоме майно та його подальше відчуження, існувало три рівні гарантій перед тим, як майно перейшло у власність до ОСОБА_2 , тому вона не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинене в зв`язку з бездіяльністю влади або осіб, яким державою делеговані відповідні повноваження в рамках чітко визначених процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA vs RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Вказувала. що суд першої інстанції не здійснював розгляду даної справи у спеціально обладнаному приміщенні залі судових засідань, судові засідання відбувались в кабінеті судді, в якому суддя знаходиться не один, а тому об`єктивно не міг вирішити справу з дотриманням таємниці нарадчої кімнати.
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.
У відзиві посилається на те, що доводи заявника про недоведеність факту передачі спірних нежитлових приміщень є безпідставними, оскільки до комунальної власності прийнято житловий будинок на АДРЕСА_1 з усіма вбудованими та прибудованими приміщеннями, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Стосовно доводів заявника щодо відмінності площ приміщень, які приймалися до комунальної власності та зареєстровано за ним, зазначає, що вказане спростовується наявною в матеріалах справи копією інвентаризаційної справи та інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації».
Вказував, що відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно за територіальною громадою м. Києва в особі Київради не свідчить про відсутність такого права, та не є підставою для набуття права власності на комунальне майно за сторонніми особами.
Звертав увагу на те, що у даному випадку прокурор обрав саме такий спосіб захисту, який гарантує припинення порушення права власності і, у разі задоволення позову, ніщо не буде перешкоджати законному власнику - територіальній громаді м. Києва, в особі Київської міської ради, здійснювати будь-які дії, пов`язані із основоположними правами дійсного власника.
Враховуючи, що Київська міська рада, в інтересах якої звернувся прокурор, та останній набувач не перебувають у договірних відносинах, між ними не укладався будь-який цивільно-правовий договір з приводу спірного приміщення, правові відносини між ними підлягають врегулюванню на підставі правил статей 387 та 388 ЦК України.
Зважаючи на те, що Київська міська рада рішення про відчуження спірного майна не приймала, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність витребування спірного майна від добросовісного набувача.
У відзиві на апеляційну скаргу, КМР проти доводів апеляційної скарги заперечувала.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року скасовано в частині задоволення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, укладених між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» і ОСОБА_1 , нежитлових приміщень груп НОМЕР_2, НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 та прийнято у цій частині постанову про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Київська міська рада рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймала, що свідчить про те, що не було волевиявлення власника на його відчуження, а тому право власності територіальної громади на спірне майно не припинялося. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3 загальною площею 339 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, оскільки вони Київською міською радою не відчужувалися та право власності територіальної громади міста Києва на вказане майно не припинялося.
Оскільки суд встановив, що спірне нерухоме майно без законних підстав вибуло з володіння територіальної громади міста Києва на підставі свідоцтв про право власності від 03 грудня 2015 року, виданих ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» УДР ГТУЮ у місті Києві, на групи приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3 загальною площею 339 кв. м у будинку на АДРЕСА_1 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 71341841 від 25 жовтня 2016 року), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаних свідоцтв про право власності нечинними та їх скасування. 
Установивши, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва поза волею власника за відплатним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні нежилі приміщення підлягають витребуванню у останнього набувача - ОСОБА_2 на користь дійсного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі статті 388 ЦК України.
Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, укладених між ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» і ОСОБА_1 , щодо нежитлових приміщень груп НОМЕР_2, НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не врахував, що частина перша статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем іншій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, яким у цьому випадку є ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», не прокурор чи рада. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 має імунітет добросовісного набувача і на неї не може покладатися тягар самостійно шукати способи компенсації своїх втрат та не повинна була передбачати наявність ризику вилучення у неї майна, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1 , в якого вона придбала нежитлові приміщення, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року у частині позовних вимог про визнання нечинними та скасування свідоцтв про право власності скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог про визнання нечинними та скасування свідоцтв про право власності відмовлено.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року у частині позовних вимог про витребування майна скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що вимоги прокурора про визнання нечинними та скасування свідоцтв про право власності не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки задоволення такої вимоги не відновить відповідні права та інтереси позивача (ради), а тому суди помилково задовольнили вказані позовні вимоги.
Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування від ОСОБА_2 спірних нежитлових приміщень на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За вказаних обставин прокурор не обґрунтував підстав для витребування нерухомого майна, а суд не врахував, що при відчуженні майна ОСОБА_2 існувало три рівні гарантій перед тим, як майно перейшло в її власність й вона не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинене у зв`язку з бездіяльністю влади. 
Апеляційний суд не врахував, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Поза увагою апеляційного суду залишилось і те, що, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, необхідно оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна.
Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не оцінював добросовісність поведінки ОСОБА_2 щодо набуття права власності на спірні нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3 загальною площею 339,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , а тому висновок апеляційного суду про витребування у ОСОБА_2 спірних нежитлових приміщень на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є передчасним.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у частині позовних вимог про витребування майна залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у спірних правовідносинах дійсним власником спірного майна є територіальна громада міста в особі Київської міської ради, яка набула його у власність відповідно до статті 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ і організацій», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 1996 року №729 «Про затвердження обсягів відомчого житлового фонду разом з об`єктами комунального призначення, що підлягає передачі до комунальної власності в 1996-1998 роках», рішення Київської міської ради від 30 березня 1999 року №185/286 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчих житлових будинків» та не приймала рішення про його відчуження, а тому наявні підстави для витребування майна на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення судом позову про витребування спірного майна у ОСОБА_2 на користь територіальної громади не становить надмірний тягар та є сумісним заходом втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_3 , будучи тривалий час директором ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», не міг не знати про незаконність набуття товариством права власності на спірне майно.
Апеляційний суд зазначив, що не може бути сумнівів, що відчуження 09 листопада 2016 року спірного нерухомого майна генеральним директором ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» Лаптієм Ю. В. своєму сину ОСОБА_1 , який того самого дня (09 листопада 2016 року) уклав договори купівлі-продажу спірних приміщень з ОСОБА_2 , було спрямовано на створення видимості добросовісного набуття права власності на спірне майно для унеможливлення його витребування у комунальну власність. Обставини перепродажу майна в один день між родичами, які мають однакове прізвище, не могли не викликати у останнього набувача - ОСОБА_2 обґрунтованих та розумних сумнівів щодо законності відчуження вказаного майна.
Крім того, ОСОБА_2 придбала нежитлові приміщення, загальною площею 339 кв. м, що розташовані у Печерському районі м. Києва (комерційну нерухомість, як зазначено самою відповідачкою - під розміщення ресторану) за 433 538,00 грн, що було еквівалентно 16 959,00 дол. США, у той час як згідно зі статистичними даними, розміщеними на сайтах з продажу нерухомості (https://parklane.ua/uk/realtystat/2016-11, https://blagovist.ua/uk/realtystat/2016-11), які долучені до матеріалів справи разом із відзивом прокурора на касаційну скаргу відповідача, мінімальна вартість квадратного метру квартир, розташованих у Печерському районі у листопаді 2016 року складала 2,34 тис. дол. США за квадратний метр, що за 339 кв. м становило 793 000,00 дол. США. Вказана інформація є загальнодоступною, а отже, відповідач, проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, вартість якого занижена як мінімум у 46 разів.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що наявні підстави для витребування спірного майна у ОСОБА_2 , яка, зважаючи на обставини його перепродажу та очевидно занижену ціну, мала реальну можливість проявити розумну обачність та повинна була поставити під сумнів законність первинного набуття (та відчуження) права власності на це майно товариством.
Крім того, цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України), так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач, пред`явивши відповідний позов (правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19).
Постановою Верховного Суду від 23 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бури О. В. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Матвіїва В. М. і представника ОСОБА_1 - адвоката Бури О. В. задоволено частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про витребування майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд у порушення частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції належним чином не виконав, підстави та умови віндикаційного позову органу держави до фізичної особи не врахував, взагалі не дослідив зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання, який охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
На виконання вимог частини п`ятої статті 411 ЦПК України про те, що висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковим для суду першої чи апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, перевіряючи добросовісність / недобросовісність ОСОБА_2 , апеляційний суд звернув увагу лише на 2 обставини: 1) обставини перепродажу спірного нерухомого майна в один день між родичами, які мають однакове прізвище, не могли не викликати у останнього набувача - ОСОБА_2 обґрунтованих та розумних сумнівів щодо законності відчуження цього майна; 2) ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, вартість якого суттєво (як мінімум у 46 разів) занижена. Інших обставин добросовісності/недобросовісності ОСОБА_2 апеляційний суд не навів.
Верховний Суд вважав такі висновки апеляційного суду для оцінки добросовісності/ недобросовісності останнього набувача спірного майна недостатньо мотивованими, такими, що містять ознаки припущення, на підставі якого суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України) й при цьому апеляційний суд не виконав висновки суду касаційної інстанції при попередньому скасуванні його судового рішення. 
Апеляційний суд не мотивував в контексті обставин даної справи, що за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
Так, відомості про речові права та відсутність обтяжень на спірне майно перевірялося державними органами при набутті прав на таке майно спершу на ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», у подальшому на ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 є останнім власником майна. Жодних зауважень і перешкод для придбання майна державні органи не навели. 
Апеляційний суд не надав жодної правової оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що вона не має будь-якого зв`язку із сім`єю ОСОБА_4 чи ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», а купувала спірне нежитлове приміщення в аварійному стані як пересічний покупець саме для ремонту / реконструкції приміщення і влаштування ресторану, а цей бізнес є її видом діяльності в Україні і вказане приміщення є не першим, яке вона придбала.
З урахуванням наведеного висновки апеляційного суду про те, що обставини перепродажу спірного нерухомого майна в один день між родичами, які мають однакове прізвище, не могли не викликати у останнього набувача - ОСОБА_2 обґрунтованих та розумних сумнівів щодо законності відчуження цього майна є не більше, ніж власним припущенням суду, на яке прокурор не посилався у позові, воно не має належного обґрунтування і, на думку колегії суддів, є передчасним для такого крайнього заходу як витребування майна в особи, яка придала його за відплатним договором, надаючи висновок про недобросовісність набувача.
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, вартість якого суттєво (як мінімум у 46 разів) занижена, також є припущенням суду, на яке прокурор в позові не посилався.
У постанові апеляційного суду зазначено, що статистичні дані про оцінку майна на листопад 2016 року прокурор надав лише разом із відзивом на касаційну скаргу відповідача при попередньому перегляді справи Верховним Судом, у січні 2023 року (т. 5, а. с. 155-160). У своїй постанові апеляційний суд жодним чином не мотивував дотримання положень статті 367 ЦПК України при прийнятті, дослідженні та оцінці нових доказів на стадії апеляційного перегляду. На зазначене посилаються заявники касаційних скарг. 
Беручи за основу роздруківку певної Інтернет-сторінки зі статистичними даними про оцінку майна на листопад 2016 року, апеляційний суд не дослідив відповідний Інтернет-ресурс, не зафіксував зміст веб-сторінки. Суд не звернув уваги на те, що паперові відображення електронних документів самі по собі не можуть бути доказом у справі без їх огляду та дослідження таких документів на відповідному Інтернет-ресурсі (постанова Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 587/2051/18 (провадження № 61-2826св20)). 
Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20).
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що надані прокурором статистичні дані з Інтернет-ресурсу про оцінку майна на листопад 2016 року самі по собі не вказують на заниження оцінки майна при придбанні спірного майна ОСОБА_2 як мінімум у 46 разів, крім того, апеляційний суд не врахував, що зазначена в договорі покупна ціна обумовлена ветхим, аварійним станом будівлі 1956 року побудови, а перед купівлею була проведена оцінка технічного стану будівлі на предмет аварійності. Цьому апеляційний суд оцінки взагалі не надав. 
Інших обставин недобросовісності ОСОБА_2 апеляційний суд не навів.
01 серпня 2025 року 2025 року матеріали справи № 757/13185/17-ц надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
За правилами частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник ОСОБА_2 адвокат Кінах Я.В., представник ТОВ «Промтехмонаж-2» Лаптій Ю.В. підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Прокурор Константинова І.В. та представник КМР Тетерятник О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Буоа О.В. надала до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.

Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві явку свого представника в судове засідання не забезпечено, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Установлено, що спірним нерухомим майном є двоповерхова нежитлова прибудова (літ. «Б») до багатоквартирного житлового будинку, 1956 року забудови, на АДРЕСА_1 , що перебував у державній власності та обліковувався на балансі тресту «Промтехмонтаж-2».
Згідно з повідомленням КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 лютого 2017 року, за даними матеріалів технічної інвентаризації, проведеної БТІ 27 серпня 1964 року, загальна площа всіх приміщень вказаної будівлі становила 354,3 кв. м.
За даними матеріалів технічної інвентаризації, яку бюро провело 27 вересня 2004 року, загальна площа всіх приміщень двоповерхової нежитлової будівлі літ. «Б», яка складалась із двох груп нежитлових приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 , становила 353,10 кв. м.
Відповідно до даних матеріалів технічної інвентаризації, яку бюро провело 16 жовтня 2009 року та 20 жовтня 2015 року, загальна площа всіх приміщень двоповерхової нежитлової будівлі літ. «Б», яка складалась з двох груп нежитлових приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 , становила 339,0 кв. м.
У листі від 23 лютого 2017 року бюро вказує, що зазначені вище приміщення площею 354,3 кв. м, приміщення площею 353,1 кв. м, приміщення площею 339,0 кв. м - це одні і ті ж нежитлові приміщення, розташовані в нежитловій двоповерховій будівлі літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , площа яких змінювалась за рахунок перепланувань (а. с. 22, т. 1).
Відповідно до копії технічного паспорту на будинок на АДРЕСА_1 та матеріалів технічної інвентаризації БТІ площа приміщень коригувалась при проведенні інвентаризації внаслідок здійснення перепланувань і в залежності від врахування чи неврахування площі приміщень вхідної групи до загальної площі будівлі (а. с. 57-62, 63-67, т. 1).
Згідно з технічним паспортом від січня 1986 року (інвентаризаційна справа № 5460) у житловому будинку на АДРЕСА_1 нежитлові приміщення складалися з двох частин: літ. «А» площею 206,9 кв. м і літ. «Б» площею 354,3 кв. м.
При цьому, нежитлові приміщення в житловому будинку на АДРЕСА_1 відповідно до планів за поверхами при проведенні поточної інвентаризації станом на 27 вересня 2004 року складалися з цокольного поверху площею 171,2 кв. м та 1-го поверху площею 183,1 кв. м, загальною площею 354,3 кв. м.
Згідно з планом за поверхами на будівлю літ. «Б» на АДРЕСА_1 та експлікації внутрішніх площ при проведенні поточної інвентаризації станом на 16 жовтня 2009 року нежитлові приміщення цокольного поверху позначені під номером 29 площею 170,8 кв. м та 1-го поверху під номером 30 площею 182,3 кв. м, а загальна площа приміщень становила 353,1 кв. м.
Відповідно до планів за поверхами на будівлю літ. «Б» на АДРЕСА_1 та експлікації приміщень при проведенні поточної інвентаризації станом на 20 жовтня 2015 року нежитлові приміщення складалися із цокольного поверху (номер 29), при цьому площа становила 170,4 кв. м, та 1-го поверху (номер 30) площею 168,6 кв. м, а загальна площа приміщень становила 339,00 кв. м.
При зверненні до державного реєстратора ГТУЮ у місті Києві з заявою про державну реєстрацію права власності на спірні нежилі приміщення директор ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» посилався на те, що документи, отримані з Державного архіву міста Києва, Голосіївської районної в міста Києві державної адміністрації та надані державному реєстратору, підтверджують факти приймання-передачі відомчого житлового фонду ВАТ «Промтехмонтаж-2» у комунальну власність районних в місті Києві державних адміністрацій, водночас нежитлові приміщення (групи приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3 загальною площею 339 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), до 20 січня 1993 року перебували на балансі ЖКК-2 тресту «Промтехмонтаж-2», а 20 січня 1993 року згідно з актом передачі основних фондів були передані з балансу ЖКК-2 тресту «Промтехмонтаж-2» на баланс КСУ «Котломонтаж-23» тресту «Промтехмонтаж-2»;
Згідно з актом прийому-передачі нежитлових приміщень відповідно до рішення Наглядової ради ВАТ «Промтехмонтаж-2» від 20 липня 2007 року, наказом № 140-6 Голови Правління ВАТ «Промтехмонтаж-2» та Угодою про погашення заборгованості від 15 серпня 2007 року, укладеною між ВАТ «Промтехмонтаж-2» та ТОВ «Проектний інститут «Південдіпробудм», ВАТ «Промтехмонтаж-2» передав, а ТОВ «Проектний інститут «Південдіпробудм» прийняв нежитлові приміщення (групи приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у літ. «Б», загальною площею 339,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 );
28 січня 2011 року між ТОВ «Проектний інститут «Південдіпробудм» та ТОВ «Компанія трест «Промтехмонтаж-2» укладений договір № 28/01-МП купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення від 28 січня 2011 року і на підставі цього договору ТОВ «Проектний інститут «Південдіпробудм» передав, а ТОВ «Компанія Трест «Промтехмонтаж-2» прийняв нежитлові приміщення (групи приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у літ. «Б», загальною площею 339 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ).
Згідно з довідкою Київського міського БТІ № 2518 від 17 листопада 2015 року право власності на нежитлове приміщення (групи приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3 в літ. «Б», за адресою: АДРЕСА_1 ) починаючи з 1956 року за будь-якими фізичними чи юридичними особами не реєструвалося.
На підставі наданих представником ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» документів державним реєстратором УДР ГТУЮ у місті Києві Бондаренко А. В. 03 грудня 2015 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за відповідачем ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» і видано свідоцтва про право власності - індексний номер 49025433 на групу приміщень НОМЕР_2, площею 170,4 кв. м, на АДРЕСА_1 (а. с. 132, т. 2) та індексний номер 49028788 на групу приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 на АДРЕСА_1 (а. с. 246-б, т. 2).
Наказом Регіонального відділення фонду державного майна України по місту Києву від 17 червня 1993 року № 139 «Про перетворення спеціалізованого тресту «Промтехмонтаж-2» у відкрите акціонерне товариство в процесі його приватизації трест Промтехмонтаж був перетворений у ВАТ «Промтехмонтаж 2», а будинок за адресою: вул. П. Лумумби , підлягав передачі на баланс місцевій Раді (додаток 2 Плану приватизації майна тресту «Промтехмонтаж-2») (а. с. 26 - 32, т. 1).
Згідно з пунктом 1.3 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 1996 року № 729 «Про затвердження обсягів відомчого житлового фонду разом з об`єктами комунального призначення, що підлягає передачі до комунальної власності в 1996-1998 роках» затверджено завдання для приймання районними у місті Києві державними адміністраціями відомчого житлового фонду (разом з об`єктами комунального призначення) до районної комунальної власності на 1996-1998 рр. згідно з додатком 3.
Відповідно до пункту 9 додатку 3 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 1996 року № 729, до комунальної власності підлягали передачі будинки відомчого житлового фонду ВАТ «Промтехмонтаж-2», що знаходились за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 1 рішення Київської міської ради № 185/286 від 30 березня 1999 року «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчих житлових будинків» до комунальної власності територіальної громади міста Києва підлягає прийняттю відомчий житловий фонд разом із вбудованими, прибудованими та вбудовано-прибудованими приміщеннями згідно з додатком.
Відповідно до пунктів 78-80 додатку до вказаного рішення «Перелік житлового фонду разом з вбудованими, прибудованими та вбудовано-прибудованими приміщеннями, який приймається до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передається до сфери управління Дарницької, Жовтневої, Залізничної, Ленінградської, Мінської, Московської, Печерської, Подільської, Радянської, Шевченківської, Харківської районних державних адміністрацій» до комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято: житловий будинок АДРЕСА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_1 , у тому числі вбудовані нежитлові приміщення площею 170 кв. м, житловий будинок АДРЕСА_1 , у тому числі вбудовані нежитлові приміщення площею 192,0 кв. м.
Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22 травня 1999 року № 775 «Про прийняття до комунальної власності відомчого житлового фонду ВАТ «Промтехмонтаж-2» будинок за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Московської районної державної адміністрації.
Розпорядженням Московської районної державної адміністрації міста Києва від 17 липня 2000 року № 83 «Про затвердження актів прийняття у комунальну власність району житлових будинків АДРЕСА_1 та виробничої бази по АДРЕСА_2 ВАТ «Промтехмонтаж-2»» затверджено акти прийому-передачі житлового будинку АДРЕСА_1 у комунальну власність.
У вказаних актах про передачу прибудованого нежилого приміщення літ. «Б» до будинку на АДРЕСА_1 не зазначено.
На підставі рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 (зі змінами та доповненнями) житловий будинок на АДРЕСА_1 передано у комунальну власність територіальної громади Печерського району міста Києва.
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», житловий будинок на АДРЕСА_1 переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.
Рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежитлові приміщення площею 354,3 кв. м на АДРЕСА_1 (літ. «Б», корпус № 1) включено до переліку об`єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Згідно з даними КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна» по нежитловому фонду нежилі приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності не реєструвалися (лист від 21 жовтня 2016 року № 13397 (И-2016).
За інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації від 23 лютого 2017 року № 062/14-2171 (И-2017) приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, загальною площею 339,00 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення площею 354,3 кв. м на АДРЕСА_1 - це одні і ті ж приміщення.
Згідно з листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 18 жовтня 2016 року № 062/11/10-10533 Департамент не здійснював приватизацію нежитлових приміщень у будинку на АДРЕСА_1 .
На момент подання позову власником приміщень № НОМЕР_2, НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 листопада 2016 року, зареєстрованих у реєстрі за № № 2765, 2768.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
З урахуванням висновків постанов Верховного Суду від 13 вересня 2023 року і від 23 липня 2025 року при попередніх скасуваннях судових рішень у цій справі, останньої постанови апеляційного суду та доводів апеляційної скарги предметом апеляційного перегляду є позовні вимоги прокурора лише в частині витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача майна - ОСОБА_2 . 

Щодо повноважень прокурора 

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18,).
У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» закріплено що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21 (провадження № К/9901/48346/21) указано про те, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У силу положень пункту 3 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі і у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.
У справі, яка переглядається, прокурор у позові посилався на бездіяльність Київської міської ради щодо повернення спірного майна територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у судовому порядку.
Листом від 10 січня 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 повідомив Київському міську раду про те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42016101060000150 від 02 серпня 2016 року місцевою прокуратурою встановлено неправомірне вибуття комунального майна на АДРЕСА_1, корп. 1 у Печерському районі м. Києва . У цьому листі прокурор звернув увагу Київської міської ради на те, що міська рада не вживає заходи представницького характеру, спрямовані на захист інтересів держави та наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі саме прокурором.
Оскільки Київська міська рада не вживала заходів представницького характеру, спрямованих на захист інтересів держави, що свідчить про бездіяльність Київської міської ради, то наявні виключні підстави для представництва інтересів держави органами прокуратури шляхом звернення до суду із цим позовом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово досліджувала питання наявності процесуальних повноважень прокурора на пред`явлення позову в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування і така судова практика є сталою й незмінною. 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) зазначено, що необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). 
З урахуванням наведеного, колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не мав повноважень звертатися з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2025 року у справі № 757/13185/17-ц (провадження № 61-9327св24).

Щодо суті заявлених вимог

Позовні вимоги прокурора стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача майна - ОСОБА_2 . 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 
2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».
Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
гідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Таким чином, особа, яка вважає, що договором щодо відчуження рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року 
у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року
у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року 
у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.
Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19).
При цьому, для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову.
Установивши, що генеральний директор ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2» (яке безпідставно зареєструвало за собою спірне майно) ОСОБА_3 спірні приміщення 09 листопада 2016 року відчужив своєму сину ОСОБА_1 , який того ж дня, 09 листопада 2016 року уклав договори купівлі-продажу спірних приміщень з ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Верховний Суд, переглядаючи справу в касаційному порядку вказаного не спростував.
Разом з тим, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 вересня 2023 року і від 23 липня 2025 року за наслідками касаційного перегляду цієї справи, колегія апеляційного суду враховує таке.
Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, апеляційний суд виходить із такого.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: 1) факт відчуження майна; 2) майно відчужене особою, яка не мала на це права; 3) відчужене майно придбав добросовісний набувач; 4) відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема: постанову Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18); постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
Указані висновки зазначені у пунктах 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)) та інших.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. 
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, про що у постанові вже зазначалося. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема: постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема: постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (пункт 5.57).
У пункті 5.58 цієї постанови вказано, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
У пункті 5.60 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У пункті 5.61 цієї постанови вказано, що за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). 
Рішення суду першої інстанції ухвалено за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у справі, яка переглядається, прокурор, пред`являючи позов про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України в особи, яка придбала майно за відплатним договором, жодним чином не мотивував добросовісність / недобросовісність останнього набувача майна - ОСОБА_2 , обмежившись лише посиланням на незаконне первинне вибуття майна з володіння Київської міської ради (т. 1, а. с. 4-14). 
Разом з цим, як уже зазначалося, перевірка добросовісності / недобросовісності набувача у контексті застосування положень статті 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції є обов`язковою. 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див:. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
Верховний Суд вважав висновки апеляційного суду, а саме 1) обставини перепродажу спірного нерухомого майна в один день між родичами, які мають однакове прізвище, не могли не викликати у останнього набувача - ОСОБА_2 обґрунтованих та розумних сумнівів щодо законності відчуження цього майна; 2) ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, вартість якого суттєво (як мінімум у 46 разів) занижена, для оцінки добросовісності / недобросовісності ОСОБА_2 недостатньо мотивованими, такими, що містять ознаки припущення.
Щодо цього, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відомості про речові права та відсутність обтяжень на спірне майно перевірялося державними органами при набутті прав на таке майно спершу на ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», у подальшому на ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 є останнім власником майна. Жодних зауважень і перешкод для придбання майна державні органи не навели. 
За таких обставин слід вважати, що ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, перевірка якої дала б їй змогу зробити висновок про відсутність обтяжень на спірне майно, що в подальшому у неї не викликало б ніяких сумнів на придбання цього майна. 
Та обставина, що спірне майно було предметом перепродажу між родичами, за обставин цієї справи та за відсутності в реєстрі речових прав обтяжень на нього, не викликало ніяких сумнівів у ОСОБА_2 щодо законності відчуження цього майна, оскільки ОСОБА_2 не має будь-якого зв`язку із сім`єю Лаптій чи ТОВ «Компанія Трест Промтехмонтаж-2», а купувала спірне нежитлове приміщення в аварійному стані як пересічний покупець саме для ремонту/реконструкції приміщення і влаштування ресторану, а цей бізнес є її видом діяльності в Україні і вказане приміщення є не першим, яке вона придбала.
Та обставина що ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, повинна була та могла перевірити законність набуття та відчуження продавцем майна, вартість якого суттєво (як мінімум у 46 разів) занижена, також є припущенням, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статистичні дані про оцінку майна на листопад 2016 року прокурор надав лише разом із відзивом на касаційну скаргу відповідача при попередньому перегляді справи Верховним Судом, у січні 2023 року (т. 5, а. с. 155-160), при цьому прокурор не навів жодного обґрунтування неможливості надати такі докази при розгляді справи в суді першої інстанції і при першому апеляційному перегляді справи, у зв`язку із чим такі доказ апеляційний суд не приймає і оцінки їм не надає.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Зазначене підтверджується сталою й незмінною практикою Верховного Суду щодо процесуальних повноважень апеляційного суду (див., зокрема: постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24). 
Такі висновки зробив Верховний Суд у постанові від 23 липня 2025 року, а відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
За обставинами цієї справи, враховуючи усі наведені вище принципи, апеляційний суд дійшов висновку, що витребування на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради із володіння ОСОБА_2 , яка як встановлено вище є добросовісним набувачем, нежитлові приміщення: групи приміщень НОМЕР_2 площею 170,4 кв. м на АДРЕСА_1 та групи приміщень НОМЕР_3 площею 168,6 кв. м на АДРЕСА_1 , буде також непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурор не довів (в позовній заяві жодним чином не мотивував добросовісність / недобросовісність набувача майна - ОСОБА_2 ), що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірних нежитлових приміщень для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права особи, яка законним шляхом добросовісно набула своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій продавця.
Обставини справи вказують на те, що ОСОБА_2 не могла проявити розумну обачність та не могла знати про те, що спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності з порушенням вимог закону, оскільки жодних зауважень і перешкод для придбання майна державні органи під час видачі свідоцтв про право власності і первинного відчуження спірного майна, не навели. 
За викладених обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку, що намагання виправити допущену в минулому державним органом (державним реєстратором УДР ГТУЮ у місті Києві) «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третю особу усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказану особу, а отже, порушить справедливий балансу інтересів сторін.
Таким чином, хоча спірне нерухоме майно було відчужено неправомірно, але з урахуванням того, що ОСОБА_2 отримала спірні нежитлові приміщення та правомірно сподівалася на мирне володіння своїм майном, оцінюючи співвідношення порушених інтересів держави, за захистом яких звернувся прокурор, та наслідки втручання у право на мирне володіння майном, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що з метою дотримання справедливого балансу інтересів сторін у цій справі відсутня легітимна мета втручання у право власності на землю, а тому у задоволенні позову про витребування слід відмовити.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом не повно, допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року в частині позовних вимог керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Відповідач ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги мала сплатити судовий збір у сумі 9 810,00 грн та за подачу касаційної скарги до Верховного Суду судовий збір у сумі 13 080,00 грн.
Постановою Верховного Суду касаційну скаргу було задоволено, а постанову суду апеляційної інстанції скасовано, про те питання судових витрат не вирішувалось, сплачений судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з позивача. 
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що судовий збір підлягає стягненню з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_2 у сумі 22 890,00 грн. ( 9810,00 грн + 13 080,00 грн).
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року в частині позовних вимог заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна та в частині стягнення судових витратскасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна відмовити.
Стягнути з Київської міської прокуратури (Код ЄДРПОУ 02910019) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 22 890,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус
Судді: Л. Д. Поливач
О. І. Шкоріна