ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 р.	Справа № 520/16622/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бідонько А.В.) від 16.12.2025 року (повний текст складено 24.12.25 року) по справі № 520/16622/25
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:
визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби від 02 червня 2025 року № 26-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ;
зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є громадянином Азербайджанської Республіки та перебуває за межами своєї країни, в Україні, у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію своєї країни походження та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, свободу. У зв`язку із цим 02.01.2020 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із обґрунтованою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ГУ ДМС України в Харківській області повідомленням № 4 від 23.01.2020р. відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, за результатами розгляду його скарги Державною міграційною службою України прийнято рішення від 23.04.2020р. № 67-20 про відхилення скарги Позивача на наказ ГУ ДМС служби України у Харківській області. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 520/7005/2020 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2020р. № 67-20 та скасовано наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 23.01.2020 р. № 28 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки Гусейнова ОСОБА_2 від 02.01.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що 21.06.2025 засобами поштового зв`язку надійшло Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.06.2025 № 3. Підстава для відмови – рішення Державної міграційної служби України від 02 червня 2025 року № 26-25. Вважаючи зазначене рішення Державної міграційної служби протиправним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року по справі № 520/16622/25 позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Рішення Державної міграційної служби від 02 червня 2025 року № 26-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідачі не погодилися з рішенням суду першої інстанції та подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування вимог апеляційних скарг посилаються на те, що аналіз наданих заявником відомостей, матеріалів справи та інформації з відкритих джерел мережі Інтернет свідчить про відсутність переслідувань заявника або зацікавленості до його особи з боку влади Азербайджанської Республіки, що дає підстави стверджувати про недоведеність висловлювань заявника зазнати переслідувань за політичними мотивами, а саме за критику влади у соціальній мережі. Також зазначає, що заявник не надав жодних документальних підтверджень, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування з боку влади Азербайджану у минулому за політичною ознакою відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, просила залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідачів підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Азербайджанської Республіки, 02.01.2020 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні.
27.01.2020 р. Позивач отримав від ГУ ДМС України в Харківській області повідомлення № 4 від 23.01.2020р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись з таким рішенням ГУ ДМС України у Харківській області, Позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
21.05.2020р. Позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України в Харківській області № 38 від 12.05.2020р. в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 23.04.2020р. № 67-20 про відхилення скарги Позивача на наказ ГУ ДМС служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Після цього Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 520/7005/2020 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2020р. № 67-20, скасовано наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 23.01.2020 р. № 28 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки Гусейнова ОСОБА_2 від 02.01.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 520/7005/2020 вказане рішення залишено без змін.
Так, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 р. та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2021 р., у справі № 520/7005/2020, наказом ГУ ДМС у Харківській області від 17.03.2021 р. № 52 прийнято рішення про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 
02.04.2021 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківський області В.А. Слюнько складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та створений Наказ № 73.
З вказаного періоду були проведенні співбесіди з заявником та 31.05.2021 року було направлено подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом № 130 від 31.05.2021 р. строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , було продовжено до 02 липня 2021 року. 
11.04.2025 року ГУ ДМС України в Харківській області був складений висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та 2 червня 2025 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 26 25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби від 02 червня 2025 року № 26-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не дослідив поточної та актуальної інформації (саме на час звернення позивача з заявою) щодо ситуації в Азербайджанській Республіці і не спростував можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Також відповідачем не поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
З матеріалів справи судом встановлено, що у своїй заяві-анкеті від 02.01.2020 заявник зазначив, що не може повернутися до країни своєї громадянської належності через побоювання зазнати переслідувань з боку влади Азербайджанської Республіки за політичними мотивами, так як він критикував діючу владу у соціальних мережах. Також, заявник висуває побоювання, що при поверненні до Азербайджану його можуть заарештувати, посадити за грати та навіть катувати, так як він є членом опозиційної до уряду країни партії «Народний фронт Азербайджану». Під час співбесіди 20.01.2020 заявник також повідомив, що офіційна влада може сфальсифікувати стосовно нього кримінальну справу, на даний час будь-яких кримінальних або адміністративних справ на території Азербайджану відносно нього не має.
До заяви-анкети позивачем долучено: паспорт громадянина Азербайджанської Республіки № НОМЕР_1 , виданий МВС Азербайджану 29.01.2009 р., строком дії до 28.01.2019 р., та його переклад; посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки (внутрішній паспорт) серії НОМЕР_2 , видане у м. Баку Бінагадинським районним відділом поліції 26.07.2010 р., та його переклад; копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого у м. Порт-Ілліч 25.09.1967 р.; копію диплома про вищу освіту серії НОМЕР_4 , виданого Азербайджанською державною нафтовою академією 18.08.1993 р.; копію військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 31.10.1985 р.; копію посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_6 , виданої ГУ ДМС у Харківській області 09.07.2018 р., строком дії до 28.01.2019 р.; копію трудової книжки серії НОМЕР_7 від 19.01.2017 р.; копію посвідчення водія серії НОМЕР_8 , виданого 04.05.2012 р. (мовою оригіналу); копію свідоцтва про шлюб № НОМЕР_9 від 15.08.2003 р. (мовою оригіналу); копії документів, які посвідчують особи двох його синів, а також копії документів про здобуття ними освіти на 16 арк.; копії скріншотів зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» на 2 арк.; інформацію по країні походження на 15 арк.; фотокартки, роздруковані на аркушах формату А4 про участь заявника у мітингах в Києві у кількості 3 шт.; копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МХК № 000195 від 28.11.2019 р.; копію постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК № 000196 від 28.11.2019 р.; копію квитанції про сплату адміністративного штрафу; лист Харківського регіонального офісу БО БФ «Право на захист» від 04.11.2019 р. про надання консультації; копію скріншота зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» на 1 арк. із перекладом, долучену до матеріалів справи 10.01.2020 р.; копію дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії АА № 004778, виданого Харківським обласним центром зайнятості 21.06.2016 р.; копію дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії АА № 004934, виданого Харківським обласним центром зайнятості 26.07.2017 р.; копію дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії АА № 093296 виданого Київським міським центром зайнятості 03.10.2023 р.; копію трудового договору між заявником та ПАТ «Укрнафта» від 10.10.2023 р. з додатком на 6 арк.; копію зобов`язання про нерозголошення інформації з обмеженим доступом на 2 арк.; копію документа провідного фахівця ПАТ «Укрнафта».
За наслідком розгляду заяви-анкети та проведених співбесід, уповноважений орган міграційної служби дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
При цьому, уповноваженим органом міграційної служби з`ясовувалися такі питання: 1) чи є заявник громадянином Азербайджанської Республіки?; 2) чи здійснює свою діяльність партія «Народний фронт Азербайджану», в якому статусі вона перебуває та чи зазнає переслідувань з боку влади країни?; 3) чи доречно вважати, що заявник є членом партії «Народний фронт Азербайджану», у зв`язку з чим зазнає переслідувань?; 4) чи доречно вважати, що заявника будуть переслідувати за критику влади у 2010 році та на теперішній час?.
Так, відповідачем було встановлено, що заявник надав паспорт громадянина Азербайджанської Республіки № НОМЕР_1 , виданий МВС Азербайджану 29.01.2009 р., строком дії до 28.01.2019 р., на підставі якого він прибув до України, та посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки (внутрішній паспорт) серії НОМЕР_2 , видане у м. Баку Бінагадинським районним відділом поліції 26.07.2010 р., отже громадянська приналежність заявника не викликає сумніву.
В свою чергу, у своїй анкеті від 02.01.2020 р. заявник визначає себе турком за національністю (о/с том 1, с. 5), про що також інформував під час співбесіди 10.01.2020 р. (о/с том 1, с. 104) та 27.04.2021 р. (о/с том 1, с. 206).
Разом з тим, як було з`ясовано уповноваженим органом міграційної служби, у копії свідоцтва про народження заявника серії НОМЕР_3 , національність обох його батьків – азербайджанці (о/с том 1, с. 27), а тому відповідач дійшов обґрунтованого висновку про те, що ця обставина спростовує твердження заявника про приналежність до турецької національності, оскільки він є азербайджанцем.
Уповноваженим органом міграційної служби також встановлено, що згідно даних офіційного сайту Центральної виборчої комісії Азербайджанської Республіки щодо інформації про політичні партії, які перебувають на державній реєстрації в Азербайджанській Республіці станом на 2025 р., їх кількість налічує 55 одиниць та серед переліку цих партій є партія «Народний фронт Азербайджану», яка є 29-ою у списку партій Азербайджану (о/с том 2, с. 40-41).
На підставі цього відповідачем зроблено обґрунтований висновок про те, що ця партія діє на законних підставах в Азербайджанській Республіці та на цей час здійснює свою діяльність. При цьому, за даними українського інформаційного агентства «UNN» від 02.09.2024, партія «Народний фронт Азербайджану» брала участь у парламентських виборах в Азербайджанській Республіці, що проходили 01.09.2024.
Отже, опозиційні партії Азербайджану, у тому числі партія «Народний фронт Азербайджану», не зазнають утиску зі сторони влади з приводу вираження своєї політичної позиції, участі у виборах та непогодження із результатами парламентських виборів.
Що стосується посилання заявника на те, що він є членом партії «Народний фронт Азербайджану», уповноваженим органом міграційної служби встановлено, що у своїй заяві від 02.01.2020 р. заявник повідомив, що перебуває в партії «Народний фронт Азербайджану» та на його думку це причина, щоб «кинути» його за грати (о/с том. 1, с. 3).
Під час співбесіди 10.01.2020 заявник повідомив наступне: «У 2000 році я вступив до партії «Народний фронт Азербайджану». У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 у той момент шляхом громадянської війни захопив владу і з того моменту всі вибори в Азербайджані фальсифікуються, що визнається і Євросоюзом, я не згоден з такою владою і постійно висловлював свій протест своїм статусом у Фейсбуці, дачею інтерв`ю журналістам Азербайджанського телеканалу «АНС». Керівництво партії та її члени постійно переслідуються офіційною владою Азербайджану».
Під час співбесіди 01.11.2024 на питання: «Ви перебуваєте в будь-якій партії чи організації на сьогодні?» заявник відповів: «Так, "Народний фронт Азербайджану". Тільки у цій партії».
Під час співбесіди 20.01.2020 заявник виявив наступні побоювання: «Якщо я повернуся до Азербайджану, то офіційна влада може сфальсифікувати стосовно мене кримінальну справу за будь-якими надуманими обставинами. На даний момент щодо мене немає жодних кримінальних чи адміністративних справ на території Азербайджану, оскільки жодних злочинів я там не скоїв, але оскільки я входжу до складу опозиційної партії, порушення можуть вигадати».
У своїй скарзі до ДМС на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2020 заявник вказав наступне: «…в моїй країні я був активним членом та підтримував опозиційну партію «Народний фронт Азербайджану». Лідером якої наразі є ОСОБА_4 …» (о/с том. 1, с. 153). 
Попри це у своїй позовній заяві до ХОАС від 02.06.2020 р. (о/с том 1, с. 176) останній повідомив наступне: «В моїй країні я був активістом та підтримував опозиційну партію «Народний фронт Азербайджану».
Під час співбесіди 01.11.2024 на питання: «У вас є документ, який підтверджує Ваше членство у цій партії?», заявник ухилився від надання прямої відповіді, що дає підстави для висновку про відсутність у нього такого документа (о/с том 2, с. 29).
За матеріалами справи, заявник не надав жодних документів, які б підтверджували, те, що він є членом партії, тому для встановлення точних обставин справи було долучено протокол співбесіди його сина – ОСОБА_5 (о/ с № 2020KH0072), який теж звернувся за захистом до ГУ ДМС у Харківській області.
Так, згідно протоколу співбесіди від 16.12.2020 р. на питання спеціаліста: «Батько перебував у якійсь партії?», син заявника відповів: «Так, це «Народний фронт ОСОБА_6 ».
На питання: «Як давно батько у цій партії?» ОСОБА_5 відповів: «З часу навчання в університеті в Баку» (о/с том 2, с. 79).
На підставі цього, відповдіачем зроблений висновок, що вищезазначена інформація суперечить твердженням заявника про те, що він є членом партії з 2000 р., оскільки заявник навчався в Азербайджанському інституті нафти та хімії ім. М. Азізбекова з 1988 по 1993 рр. (о/с том 1, с. 28).
В свою чергу, заявник не надав доказів того, що він є офіційним членом партії «Народний фронт Азербайджану», а пізніше навіть спростував це, зазначивши у позовній заяві до ХОАС, що є активістом, та підтримує опозиційну партію «Народний фронт Азербайджану» – що не є ідентичним членству в партії.
На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновками відповідачів про те, що заявником не доведено наявності підстав для побоювань зазнати переслідувань з боку діючої влади, оскільки він не надав доказів про входження до жодної політичної партії. При цьому, як правильно встановлено відповідачами, у країні його громадянської належності наявна свобода думки та висловлювань, у тому числі критики влади, що закріплено на законодавчому рівні.
З`ясовуючи питання чи доречно вважати, що заявника будуть переслідувати за критику влади у 2010 році та на теперішній час, відповідачами встановлено, що за матеріалами справи, заявник неодноразово наголошував, що не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки стане жертвою переслідувань за політичним мотивам через критику діючої влади Азербайджану, яку він засуджував ще з 2010.
Незважаючи на це, під час співбесіди 10.01.2020 р. заявник повідомив, що востаннє перетинав кордон Азербайджану у лютому 2014 року, коли їздив на сорок днів від дня смерті матері. У ході аналізу паспорта було встановлено, що заявник з 2009 р. вільно подорожував країнами. Численні відмітки про перетини кордонів Туреччини, Грузії, РФ та України у паспорті заявника № НОМЕР_1 , а також те, що він багаторазово перетинав кордон країни своєї громадянської належності, при цьому не виявляючи побоювання щодо переслідування зі сторони діючої влади.
Крім того, відповідачами встановлено, що за матеріалами справи, заявник вперше приїхав на територію України у 2010 р. та перебував у робочому відрядженні з ініціативи керівника азербайджанської компанії «Шельфгазтехнологія», у якій працював – тобто ОСОБА_1 був офіційно працевлаштованим та не зазнавав жодних утисків зі сторони держави, займаючи посаду головного координатора.
Також відповідачами встановлено, що заявник надав скріншот своєї сторінки з соціальної мережі «Facebook» (о/с том 1, с. 56), а також надав її точну електронну адресу у позовній заяві до ХОАС (о/с том 1, с. 176). При вивченні долученого заявником скріншоту було помічено, що у короткому змісті про себе вказано, що він працює керівником виробництва в НПК «Укр-Ленд» та головним координатором в «Shelfgastechnology MMC» – компанії, що знаходиться в Азербайджані.
Оскільки вищезазначена інформація була надана 02.01.2020 р., а сам заявник заявою від 20.10.2023 р. долучив матеріали щодо його працевлаштування в ПАТ «Укрнафта» та під час співбесіди від 01.11.2024 р. повідомив, що працює тільки в ПАТ «Укрнафта», виникла необхідність проаналізувати сторінку заявника у соціальній мережі «Facebook» та перевірити інформацію про заявника, у тому числі його місця роботи.
Так, відповідачами встановлено, що станом на 23.10.2024 р. виявилось, що заявник одночасно працює в ПАТ «Укрнафта» у м. Києві та продовжує працювати координатором у «Shelfgastechnology MMC» з 13 січня 2008 р. по теперішній час (о/с том 2, с. 74-77). За даними американського інтернет-ресурсу «PitchBook», вказана компанія зі штабквартирою у м. Баку, є постачальником енергетичних послуг у м. Баку, Азербайджан, та спеціалізується на наданні своїм клієнтам різноманітних послуг, пов`язаних з енергетикою(о/с том 2, с. 78).
Під час співбесіди 01.11.2024 р. заявник підтвердив, що інформація та пости на його сторінці у соціальній мережі «Facebook» належать йому та є актуальними (о/с том 2, с. 30).
На підставі цього відповідачами зроблений обґрунтований висновок про те, що заявник надав недостовірну інформацію про себе: він не був звільнений з компанії «Shelfgastechnology» в Азербайджанській Республіці і досі працює там координатором, отримуючи зарплатню, а його трудові відносини із працедавцем регулюються Трудовим кодексом Азербайджану.
Також, за твердженнями відповідачів, матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Останній до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належить. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заявник не надав жодних документальних підтверджень, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування з боку влади Азербайджану у минулому за політичною ознакою відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону.
Вирішуючи спірні правовідносини та аналізуючи обставини цієї справи у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що заявник, користуючись захистом країни громадянської належності, з 2009 р. вільно подорожував країнами, про що свідчать відмітки про перетини кордонів Туреччини, Грузії, РФ та України у паспортному документі заявника, а також те, що він багаторазово повертався до Азербайджану та безперешкодно з боку влади країни виїжджав з останнього, не виявляючи при цьому побоювань щодо переслідувань з боку діючої влади, свідчать про відсутність таких переслідувань.
Заявник повідомив, що до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт), до кримінальної відповідальності не притягався. За даними відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління національної поліції в Харківській області, у ході перевірки за обліками Генерального Секретаріату Інтерполу інформації кримінального характеру стосовно заявника не встановлено.
Суд також погоджується з доводами відповідачів про те, що факт того, що заявник вперше перетнув кордон України 02.06.2010 р., та загальна кількість перетинів кордону України з того часу сягає 19 разів, проте звернувся він за захистом лише 02.01.2020 р. ставить під сумнів наявність у нього потреби у міжнародному захисті. Також суд враховує, що під час співбесіди 20.01.2020 р. заявник повідомив, що його звернення за захистом до ГУ ДМС у Харківській області обумовлене закінченням строку дії його паспорта. Заявляючи про своє членство в партії «Народний фронт Азербайджану» з 2000 року (протокол співбесіди від 10.01.2020 р.) та критику влади ще під час свого перебування в Азербайджані (заява 02.01.2020 р.), заявник під час співбесіди 20.01.2020 р., відповідаючи на питання, чому він не звернувся за міжнародним захистом перебуваючи в Грузії, відповів, що «на той момент йому це було не потрібно».
При цьому, аналіз матеріалів особової справи показує, що територію Азербайджанської Республіки заявник залишив добровільно та безперешкодно, маючи дозвіл влади країни на виїзд та свідомо обирав країну вибуття.
Отже, заявник не довів, що влада країни походження переслідує його через членство (з його слів) у партії «Народний фронт Азербайджану» та критику діючої влади у соціальній мережі.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.
Положеннями ст. 15 Директиви № 2011/95/EU Європейського Парламенту і Ради ЄС від 13.12.2011 Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) тортури чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання заявника в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насильства в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Критерієм для набуття особою додаткового захисту є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тлумаченні статті 15 Директиви № 2011/95/EU та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
При цьому, завдана особі шкода у вказаному випадку має бути досить серйозною – сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин, зазначених у Директиві № 2011/95/EU.
Суд зазначає, що територія Азербайджану характеризується відсутністю міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження.
За даними Азербайджанського державного інформаційного агентства (АЗЕРТАДЖ), з 1993 року в Азербайджані введено мораторій на виконання смертної кари, а у 1998 році смертну кару було відмінено.
В свою чергу, заявником долучена до заяви інформація по країні походження, зокрема публікації ЗМІ та міжнародної правозахисної організації «Міжнародна Амністія» («Amnesty International»), відповідно до якої, у місцях позбавлення волі на території Азербайджану трапляються випадки недозволеного поводження стосовно ув`язнених.
Разом з тим, суд зазначає, що у процесі встановлення в обставинах справи шукача захисту наявності/відсутності серйозної та індивідуальної загрози життю через систематичне порушення прав у країні громадянської належності у разі його повернення, слід, зокрема, керуватися рішеннями Європейського суду з прав людини, які детально тлумачать норми Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практика використання яких регламентується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.
Із узагальнення практики, яка формується у справах ЄСПЛ («М.О. проти Швейцарії», «Зармаєв проти Бельгії»), слідує, що сама по собі наявність поганих умов не є достатньою для констатування порушення статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод – особа повинна довести, що для неї така загроза виникла у зв`язку з індивідуальними обставинами.
Відповідно до рішення Комітету ООН проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (CAT/C/43/D/331/2007), яке згадується у щорічному звіті «Human Rights Watch» («Х`юман Райтс Вотч») за 2019 рік, існування постійної практики грубих, волаючих або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.
Також, згідно із пунктом 35 Директиви № 2011/95/ЄC, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення, самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї директиви.
Колегія суддів зазначає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
За обставинами цієї справи, заявник висуває побоювання зазнати переслідувань з боку азербайджанської влади та вважає, що при поверненні до Азербайджану його можуть заарештувати, посадити за грати та навіть катувати, так як він є членом опозиційної до уряду країни партії «Народний фронт Азербайджану», а також через критику діючої влади у соціальній мережі.
Разом з тим, як під час розгляду заяви про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід, так і під час судового розгляду справи заявником не доведено, що він є лідером протестних настроїв направлених проти діючої влади, що він є членом релігійних, військових або громадських організацій. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, причетним не був. Заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались, до кримінальної відповідальності не притягався, у державному, міждержавному та міжнародному розшуку не перебуває. Додаткових фактів, які б свідчили про те, що саме його права будуть порушені, а йому особисто буде загрожувати небезпека, заявником не повідомлено.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами відповідачів про те, що відсутні підстави для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Судом першої інстанції не було враховано наведених вище обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та Державної міграційної служби України задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року по справі № 520/16622/25 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено 26.03.2026 року