ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/989/21  Номер провадження 22-ц/814/319/26	Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Триголова В.М.,
суддів: Пилипчук Л.І., Лобова О.А., 
секретар: Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Комишанське плюс» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року по справі за позовною заявою Фермерського господарства «Комишанське плюс» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» та приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В`ячеслав Васильович, про визнання договору недійсним, -
В С А Т Н О В И В:
У червні 2021 року до Зіньківського районного суду Полтавської області надійшов позов Фермерського господарства «Комишанське плюс» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог ПАТ «Автотранспортне підприємство – 15339» та приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В`ячеслав Васильович про визнання договору недійсним та розглядався іншими складами суду .
Позивач посилався на те, що ОСОБА_2 був власником земельної ділянки з кадастровим номером 5321386400:00:052:0056 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2, 4533 га що розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області . На праві власності дана земельна ділянка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ – ПЛ № 033705 виданого Тарасівською сільською радою 19.12.2001 року на підставі рішення 29 сесії Тарасівської сільської ради 23 скликання від 09.11.2001 року .
Право власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_2 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області 05.04.2016 року , номер запису 14025515, реєстраційний номер земельної ділянки 894159453213 . На дану земельну ділянку було зареєстровано інше речове право, а саме право оренди за ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» від 05.04.2016 року , строк дії речового права до 31.12.2026 року.
Відповідачка ОСОБА_1 була власником земельної ділянки з кадастровим номером 5321386400:00:049:0009 , право власності їй на дану ділянку виникло на підставі договору міни земельними ділянками посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б. 28.12.2018 року за реєстровим номером 3548, та зареєстрована у ДЗК відділом у Зіньківському районі ГУ Держгеокадастра у Полтавській області 19.12.2001 року , право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б. 28.12.2018 року номер запису про право власності 29714293 , реєстраційний номер земельної ділянки 1734991453213 На дану земельну ділянку зареєстровано інше речове право, а саме право оренди за ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» від 20.06.2014 року , строк дії речового права до 31.12.2023 року.
У подальшому позивачу стало відомо за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір міни вище зазначених земельних ділянок 30.08.2019 року і який зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 783 .Згідно цього договору земельна ділянка з кадастровим номером 5321386400:00:052:0056 площею 2, 4533 га яка розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 1 ) обмінюється на земельну ділянку з кадастровим номером 5321386400:00:049:0009 площею 2, 4444 га що також розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 2 ). Відповідно до умов договору сторонам відомо про інше речове право , а саме що обидві земельні ділянки на час укладення договору міни - перебувають в оренді ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» , відсутність обтяжень по земельних ділянках підтверджується інформаційними довідками .
19.05.2014 року ОСОБА_2 склав заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті земельну ділянку яка належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ – ПЛ № 033705 виданого Тарасівською сільською радою 19.12.2001 року на підставі рішення 29 сесії Тарасівської сільської ради 23 скликання від 09.11.2001 року заповів позивачу по справі Фермерського господарства «Комишанське плюс» .
У подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 5321386400:00:052:0056 площею 2, 4533 га яка належала у минулому до договору міни ОСОБА_2 увійшла шляхом об`єднання до земельної ділянки яка належить на праві власності ОСОБА_1 та їй присвоєно новий кадастровий номер 5321386400:00:052:0039 площею 9, 8448 га 23.01.2020 року даній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер , а 07.02.2020 року зареєстроване право приватної власності у Державному реєстрі нерухомого майна за ОСОБА_1 . Також до цієї об`єднаної земельної ділянки увійшли земельні ділянки які ОСОБА_1 придбала у власність також на підставі договорів міни із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , всього 4 ділянки ( договори міни від 30.08.2019 року та 30.10.2019 року.)
Позивач вказує, що договір міни земельних ділянок який уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 – вчинено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток паїв та з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток паїв , і це є підставою для визнання його недійсним.
У зв`язку із викладеним позивач просив : 
- визнати недійсним договір міни земельними ділянками від 30.08.2019 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського нотаріального округу Полтавської області Глушенком В.В. про що зроблено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 783 .
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5321386400:00:052:0039 площею 9, 8448 га яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5321386400:00:052:0039 площею 9, 8448 га яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом закриття поземельної книги .
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Комишанське плюс» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог ПАТ «Автотранспортне підприємство – 15339» та приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В`ячеслав Васильович про визнання договору недійсним – відмовлено.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач. Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи міститься - заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті ОСОБА_2 заповідав земельну ділянку яка належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ – ПЛ № 033705 виданого Тарасівською сільською радою 19.12.2001 року на підставі рішення 29 сесії Тарасівської сільської ради 23 скликання від 09.11.2001 року позивачу по справі Фермерському господарству «Комишанське плюс».
Як вбачається зі ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Апелянт вказує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Скаржник вважає, що він, як особа в інтересах якої складено заповіт має право захищати свої речові права в тому числі заявивши позов про визнання недійсним правочину, щоб у подальшому мати можливість реально оформити таке право у встановленому Законом порядку, шляхом отримання свідоцтва на спадщину за заповітом. Дані обставини не були враховані Зіньківським районним судом Полтавської області, також не було надано оцінку того, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, а спадкоємцем за заповітом є Позивач. 
Окрім того , місцевий суд зробив неправильні висновки, щодо законності вчинення правочину міни земельних ділянок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Зважаючи на викладене скаржник просить скасувати рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року, та постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
30.08.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір міни земельних ділянок який зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 783 . Згідно цього договору земельна ділянка з кадастровим номером 5321386400:00:052:0056 площею 2, 4533 га яка розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 1 ) обмінюється на земельну ділянку з кадастровим номером 5321386400:00:049:0009 площею 2, 4444 га що також розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 2 ). Відповідно до умов договору сторонам відомо про інше речове право , а саме що обидві земельні ділянки перебувають в оренді ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» , відсутність обтяжень по земельних ділянках підтверджується інформаційними довідками . Договір посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського нотаріального округу Полтавської області ( том 3 а.с. 140-141 ) земельна ділянка з кадастровим номером 5321386400:00:052:0056 площею 2, 4533 га яка належала у минулому до договору міни ОСОБА_2 увійшла шляхом об`єднання до земельної ділянки яка належить на праві власності ОСОБА_1 та їй присвоєно новий кадастровий номер 5321386400:00:052:0039 площею після об`єднання - 9, 8448 га 23.01.2020 року даній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер , а 07.02.2020 року зареєстроване право приватної власності у Державному реєстрі нерухомого майна за ОСОБА_1 ( том 1 а.с. 6-13, том 3 а.с. 2-3, )
Також до цієї об`єднаної земельної ділянки увійшли земельні ділянки які ОСОБА_1 придбала у власність також на підставі договорів міни із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( договори міни від 30.08.2019 року та 30.10.2019 року.) ( том 1 а.с. 6-13) та з копії технічної документації щодо об`єднання земельних ділянок , всього увійшло 4 земельних ділянки , оригінал якої оглянуто в судовому засіданні .
19.05.2014 року ОСОБА_2 склав заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті земельну ділянку яка належала йому на праві власності заповів позивачу по справі Фермерського господарства «Комишанське плюс» .( том 1 а.с. 22)
ГУ Держгеокадастру надіслало оригінал технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок гр. ОСОБА_1 кадастровий номер 53213866400:052:0039 , який оглянутий в судовому засіданні .
30.08.2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір міни земельних ділянок який зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 784 .Згідно цього договору земельна ділянка з кадастровим номером 5321386400:00:052:0057 площею 2, 4874 га яка розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 1 ) обмінюється на земельну ділянку з кадастровим номером 5321386400:00:059:0027 площею 2, 455 га що також розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( земельна ділянка 2 ). Відповідно до умов договору сторонам відомо про інше речове право , а саме що обидві земельні ділянки перебувають в оренді ПАТ «Автотранспортне підприємство 15339» , відсутність обтяжень по земельних ділянках підтверджується інформаційними довідками .Договір посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського нотаріального округу Полтавської області ( том 3 а.с. 140-141 )
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
Згідно з пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2018 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що дія заборони, передбаченої пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, не поширювалась на міну, випадки спадкування та вилучення земель для суспільних потреб до внесення змін у ЗК України 06 жовтня 2004 року (ZELENCHUK and TSITSYURA v. UKRAINE, §§19, 21, ЄСПЛ, 22 травня 2018 року).
Тлумачення пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції станом на час укладення оспорюваних договорів міни земельних ділянок, свідчить, що заборона відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та земельних часток (паїв) не поширювалася на випадки укладення договорів міни таких земельних ділянок та не встановлювала обмежень щодо товару, який може бути предметом обміну на земельну ділянку.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18-ц (провадження 14-66цс19) зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також зазначено, що у відповідності до частини третьої статті 715 ЦК України передбачається можливість встановлення у договорі міни земельних ділянок доплати.
Суд дійшов висновку, що у цій справі оспорюванний догововір міни земельних ділянок укладено між їх власниками, які обмінялися сформованими земельними ділянками з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», які можуть бути об`єктом цивільних прав та обов`язків, тому оспорюванні правочини відповідають приписам підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договорів міни, та статтям 203, 715, 716 ЦК України, що не суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 227/1506/18-ц (провадження 14-66цс19).
Підставою для позову стало те , що 19.05.2014 року ОСОБА_2 склав заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті земельну ділянку яка належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ – ПЛ № 033705 виданого Тарасівською сільською радою 19.12.2001 року на підставі рішення 29 сесії Тарасівської сільської ради 23 скликання від 09.11.2001 року заповів позивачу по справі Фермерського господарства «Комишанське плюс».
Проте в подальшому спірна земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_2 шляхом укладенні договору міни із ОСОБА_1 , що порушує право спадкоємця Фермерського господарства «Комишанське плюс».
Досліджуючи вказані обставини суд виходить з слідуючого.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Позивачем ФГ«Комишанське плюс» не долучено до матеріалів справи доказів які б підтверджували прийняття ним спадщини у встановленому законом порядку шляхом звернення до нотаріуса чи відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. 
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Так, згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18 ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Тобто, одне право має захищатися одним позовом.
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес.
Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
У даному випадку , у справі відсутні докази як прийняття спадщини позивачем ФГ«Комишанське плюс» , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як відсутні і докази відкриття спадкової справи за померлим та наявність у нього інших спадкоємців. 
На переконання колегії суддів , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку , що за обставин цієї справи та наявних у ній доказів , задоволення позову не буде ефективним способом захисту , адже позивачем не доведено самого факту порушення його права .
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Комишанське плюс» - залишити без задоволення.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов 

Судді: О.А. Лобов

Л.І. Пилипчук