Справа № 610/3856/25
провадження № 2/610/444/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

09.02.2026 Балаклійський районний суд Харківської області в складі: 
головуючого – судді Тімонової В.М.,
з участю секретаря судового засідання Кучеренко Ю.М.,
позивачів – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 610/3856/25 (провадження № 2/610/754/2026) за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:
03.10.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Балаклійського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , у якій просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що батько позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником зазначеного будинку. На даний час в спірному будинку зареєстровані: позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 . Попри це відповідач не проживає у вказаному будинку без поважних причин з 2008 року, будинком не цікавиться, витрати пов`язані зі сплатою комунальних платежів не несе, особистих речей в будинку не має. Перешкод у користуванні будинком відповідачу позивачі не чинять, відповідач добровільно виселився з будинку, переїхавши жити до рф. Реєстрація відповідача в спірному будинку змушує позивачів сплачувати за нього комунальні послуги та не дає в повній мірі реалізувати право на спадщину.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 21.10.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу в підготовче засідання.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 20.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували.
У судове засідання відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не надав, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався.
Відповідно до п. 4) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатніх даних про права і взаємовідносини сторін та належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд вирішує справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши позивачів, допитавши свідків, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору про право забудови від 16.09.1975 належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 20).
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у вказаному житловому будинку (а.с. 14, 16).
Відповідно до копії паспорта, серії НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-19), що також підтверджується відповіддю Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області від 21.10.2025 , наданої на запит суду (а.с. 29).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідач ОСОБА_3 є його рідним братом, який зареєстрований та проживав у вказаному будинку . Крім них, у зазначеному будинку зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_2 . Приблизно у 2008 року його брат поїхав у рф, та до сьогоднішнього дня не повернувся, стосунки з ним не підтримує. Також зазначив, що відповідач комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей у будинку немає.
У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , сусіди позивачів, пояснили, що бачили відповідача приблизно 17-18 років тому. Зазначили, що відповідач проживає в рф, у спірному будинку проживають позивачі.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).
Із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17.
Позивачі єдині, хто фактично проживають у будинку, сплачують комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою житла позивачів завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб. Вирішити проблему в позасудовому порядку позивачі позбавлені можливості, оскільки відповідач фактично відсутній на території України та постійно проживає поза її межами.
Судом не встановлено поважності причин довготривалої відсутності відповідача за вказаною адресою, матеріалами справи підтверджується, що він припинив ставитися до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання.
Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Виходячи з вищенаведеного, принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки на підставі пред`явлених доказів ОСОБА_3 з 2008 року фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальних послуг не сплачує, перешкод в користуванні житлом йому ніхто не чинить, а намірів про повернення для проживання у житло не виявляв.
Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору, стягнувши їх з відповідача.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 12, 76 81, 89, 263 265, 280 282, 288 289, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням – будинком, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП відсутні.
Повний текст рішення складено 23 лютого 2026 року.

Суддя В. М. Тімонова