Провадження № 2/641/1074/2026 	Справа № 641/9437/25 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 квітня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Щепелевої Г.М.
за участі секретаря судового засідання Масалової М.Є.,
представника позивача – адвоката Шумейка Я.В. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача Кисельової В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В :
Адвокат Шумейко Я.В. від імені та інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» та просить стягнути з відповідача на користь позивача одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв?язку із виходом на пенсію в розмірі 138 242,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 165 890,64 грн. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 працював в АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на різних посадах з 13.04.1994 по 14.02.2025. На підставі наказу виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» № 91/ос від 14.02.2025 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 був звільнений з посади провідника пасажирського вагона за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно зі ст. 38 КЗпП України. Наказом передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 5,0 середньомісячних заробітків з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 після окремого рішення правління. У день звільнення позивач отримав розрахунок сум, які йому нараховано і виплачено при звільненні, з яким він ознайомився в день звільнення, а саме 14.02.2025. У розрахунку були відображені суми компенсації за невикористану відпустку, почасової оплати, оплати понадурочно, надбавки за вислугу, премії, матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому у розрахунку не значилася сума одноразової матеріальної допомоги, яка виплачується працівнику при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, у розмірі 5,0 середньомісячних заробітків. Роботодавцем не було дотримано вимоги ст. 116 КЗпП України, так як з позивачем не проведено остаточного розрахунку в день звільнення.Позивачеві не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у виробничому підрозділі Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» колективного договору, зокрема, одноразової матеріальна допомога, яка виплачується працівнику при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, у розмірі 5,0 середньомісячних заробітків у розмірі 138242,20 грн. (27648,44 грн. (середня заробітна плата за два місяці) х 5), про стягнення якої просить позивач. Також представник позивача просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення 14.02.2025 до дати звернення до суду у розмірі 165890,64 грн. (27648,44 грн. х 6 міс.)
24.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що 14 березня 2022 року правлінням АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, керуючись ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнято рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення зокрема п.1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, в які входить одноразова матеріальна допомога. Зі змісту даної норми вбачається, що для реалізації роботодавцем права на зупинення окремих положень Колективного договору необхідна ініціатива роботодавця, тобто активна дія. При цьому, форма вираження такої активної дії Законом не визначена. Приймаючи 14.03.2022 рішення щодо призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, Відповідач керувався перш за все Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що був затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022. Поруч з цим, з даного рішення правління чітко вбачається воля роботодавця на призупинення виплат матеріальної допомоги, яка передбачена Колективним договором, що узгоджується з ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».У подальшому виплати матеріальної допомоги при звільненні на пенсію були поновлені і здійснювалися поетапно згідно з графіком виплат в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та в зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності Товариства, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення АТ «Укрзалізниця» і таке рішення узгоджується зі статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Щодо попередження позивача про погіршення фінансового стану Товариства позивач не привів жодного нормативного акту згідно до якого відповідач був зобов`язаний повідомляти позивача про погіршення фінансового стану Товариства. Також зазначив, що позивач так і не наводить жодних доводів, в чому виразились його втрати від несвоєчасного розрахунку одноразової матеріальної допомоги, яка не належить до основної заробітної плати, в той час як відповідач наразі несе значні втрати від щоденного руйнування інфраструктури та збитки, а працівники Товариства обмежені у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення згідно ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та виплаті премії. Крім того, представник відповідача послався на недотримання позивачем строків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України при зверненні до суду. З розрахунком середнього заробітку здійсненого позивачем представник відповідача не згоден, посилається на те, що його здійснено не вірно, без урахування внесених до Порядку №100 змін та доповнень, за підрахунком представника відповідача ОСОБА_1 належало виплатити 5 середньомісячних заробітків у розмірі 102 897,80 грн. за відрахуванням податку з фізичних осіб та військового збору, отримання на руки складає 79231,31 грн.
26.12.2025 представником відповідача через систему «Електронний суд» також подано клопотання про застосування строку позовної давності.
06.01.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він послався на те, що є діючий колективний договір, відповідно до якого передбачені виплати у зв`язку із виходом на пенсію.Згідно відповіді на адвокатський запит, оформленої листом філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № ПК-07/2661н від 02.12.2025, колективний договір і спільна постанова № 19 від 27.12.2023 керівництва виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та Первинної профспілкової організації Харківської вагонної дільниці є чинними, і зміни до колективного договору в частині виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію після 27.12.2023 не вносилися, що свідчить про недоведеність аргументів Відповідача щодо неможливості «на власний розсуд розширювати перелік підстав для нарахування грошової компенсації у вигляді одноразової матеріальної допомоги».Відповідач поставив вирішення питання про нарахування та виплату належної позивачеві одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у залежність від припинення або скасування режиму воєнного стану, а також від покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця» і за наявності відповідного рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», тобто від певних об`єктивних і суб`єктивних обставин, без визначення конкретних термінів для виконання останнім своїх майнових зобов`язань щодо нарахування та виплати Позивачу вказаної одноразової матеріальної допомоги, що є порушенням реалізації принципу легітимних очікувань у досягненні позивачем бажаного результату - нарахування та виплата всіх належних йому від підприємства сум при звільнені (ст. 116 КЗпП України), що з урахуванням інших доводів Відповідача, викладених у відзиві, може за фактом ніколи й не статися, та у подальшому зробить неможливим ефективний захист порушених трудових і соціальних прав Позивача. Відповідач ухвалив відповідне рішення 14.03.2022 з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності значно пізніше, а саме 24.03.2022, тобто відповідач прийняв рішення про призупинення виплат ще до набрання законної сили відповідним нормативно-правовим актом.Отже, на час звільнення позивача (14.02.2025) пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31, на підставі якого Позивачу при звільненні не виплачена відповідна матеріальна допомога, було визнано незаконним та скасовано. Таким чином, станом на 14.02.2025 у Відповідача були відсутні правові підстави для призупинення виплати матеріальної допомоги позивачу.Позивач взагалі не був повідомлений колишнім роботодавцем про розмір належної до виплати одноразової матеріальної допомоги, що свідчить про дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, визначеного ст. 233 КЗпП України.
Представником відповідача 12.01.2026 через систему «Електронний суд» подані заперечення на відзив, в якому він зазначив, що представник позивача посилається на норми права, які були актуальними у довоєнний період, без врахування нормативних актів стосовно введеного в Україні воєнного стану, які суттєво впливають на нормативні акти зазначені представником позивача.В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції ( і вказаними статтями не передбачено ні безумовне дотримання умов колективного договору, ні виплата одноразової матеріальної допомоги). Отже під час воєнного стану окремі умови Колективного договору можуть бути зупинені. Під час воєнного стану діє спеціальний Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому під час воєнного стану певні обмеження можуть бути застосовані у правовідносинах роботодавець працівник і це передбачено нормами спеціального закону, який регулює трудові відносини в Україні під час воєнного стану.Таким чином, приймаючи рішення 14.03.2022 про призупинення виплат одноразової допомоги працівникам Відповідач діяв в межах чинного законодавства України.
30.03.2026 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано додаткові письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач був обізнаний про невиплату заявлених сум у день звільнення — під час ознайомлення з наказом про звільнення та отримання повідомлення про нараховані й виплачені суми. Відтак, на думку відповідача, перебіг строку звернення до суду слід обчислювати з дня звільнення або наступного дня після нього, а не з дати отримання відповіді на адвокатський запит. Надання копій документів на адвокатський запит не створює нового порушення та не поновлює перебіг строку.
По суті спору представник відповідача зазначає, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану та набранням чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець має право призупиняти дію окремих положень колективного договору та інших локальних актів, які передбачають додаткові соціально-економічні гарантії. Заявлені позивачем виплати, за твердженням відповідача, мають характер додаткових соціально-побутових пільг, не є обов`язковими державними гарантіями оплати праці та можуть бути обмежені у період дії воєнного стану. Представник відповідача вказує, що відповідні положення колективного договору були призупинені на підставі спеціального законодавства, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення спірних сум. Позивач, у свою чергу, не навів обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду.
Також відповідач зазначає, що норми спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які діють з 24.02.2022, підлягають пріоритетному застосуванню у спірних правовідносинах. З огляду на це, заявлені вимоги не належать до мінімальних державних гарантій, які не можуть бути обмежені, а є додатковими соціальними гарантіями, дія яких правомірно призупинена відповідачем відповідно до чинного законодавства України.
Окрім того, представником відповідача надано уточнені розрахунки середньої заробітної плати позивача за останні 12 місяців, що передували його звільненню, із зазначенням сум, які не підлягають врахуванню при розрахунку. 
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2025 цивільну справу було передано в провадження судді Щепелевої Г.М.
Ухвалою судді від 04.12.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано 10-денний строк для усунення недоліків.
05.12.2025 на виконання зазначеної ухвали представником позивача подано докази усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою судді від 08.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін судовому засіданні 13.01.2026 о 13:00.
13.01.2026 судом було заслухано вступні слова представників сторін.
Представник позивача - адвокат Шумейко Я.В. позов підтримав і просив його задовольнити з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача Кисельова В.С. в задоволенні позову прохала відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Станом на час розгляду справи виплати одноразової матеріальної допомоги відповідачем призупинені з 01.04.2025 з метою забезпечення фінансової стабільності підприємства в умовах воєнного стану. Також зауважила, що позивач невірно обрахував розміри одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Наголосила, що строк звернення до суду з позовом пропущено.
У зв`язку із задоволенням клопотанням представника відповідача про дозвіл на надання додаткових пояснень у справі судове засідання відкладено на 13:00 24.02.2026.
Судове засідання, призначене на 24.02.2026, було за клопотанням представників сторін відкладено на 31.03.2026. 
В судовому засіданні 31.03.2026 після з`ясування обставин справи та дослідження доказів судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та у зв`язку із складністю справи відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на строк до 03.04.2026 13:30. 
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_2 працював в АТ «Укрзалізниця» з 13.04.1994, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці.
Наказом № 91/ос від 14.02.2025 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП. Крім того, вказаним наказом постановлено виплатити йому одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 5-ти середньомісячних заробітків з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу № Ц-54/90 Ком.т.). Виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.). Виплату провести після окремого рішення Правління. 
В день звільнення одноразова матеріальна допомога позивачу сплачена не була, що підтверджується письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Між адміністрацією і профспілковим комітетом Харківської вагонної дільниці № 1 укладено Колективний договір на 2002-2006, пролонгований на 2007-2011 роки, відповідно до п. 3.18 якого при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі: більше 40 років - 5 середньомісячних заробітків. 
Спільною постановою виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та Первинної профспілкової організації Харківської вагонної дільниці від 27.12.2023 № 19 внесено зміни до п. 3.18 Колективного договору, згідно із якими при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачується одноразова матеріальна допомога 5 середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колективного договору (з 15 травня 2007 року), цю допомогу надавати в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті. 
Згідно з довідкою, складеною виробничим підрозділом Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 23.12.2025, сума виплати передбаченої колективним договором одноразової матеріальної допомоги в розмірі 5 середньомісячних заробітків, яка належить до виплати ОСОБА_1 , складає 102 897,80 грн.
Як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Як повідомив відповідач, відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та в зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності Товариства, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення АТ «Укрзалізниця».
ІV. Норми права.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Середньомісячний заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, зі змінами (далі – Порядок).
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 12 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (п. 7 розділу IV Порядку).
Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 100 встановлено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, зокрема: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника; одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції; пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо та інші. Також не враховується допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
V. Оцінка суду.
Суд вислухавши сторони, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Щодо стягнення одноразової матеріальної допомоги
В обґрунтування правомірності своїх заперечень, відповідач посилається на Витяг із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно із пп. 1.1.4 п.1.1 якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054).
Суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні одноразову матеріальну допомогу, що зазначена в наказі про припинення трудового договору від 14.02.2025.
Суд, погоджується із запереченнями відповідача в частині розміру матеріальної допомоги, для обрахунку якої відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ((далі - Порядок № 100), в редакції постанови КМУ № 957 від 08.09.2023 року)) має застосовуватися розмір середньомісячної заробітної плати за 12 місяців, що передують місяцю надання матеріальної (грошової) допомоги. 
Відповідно до довідки, складеної Харківською вагонною дільницею філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» нарахована заробітна плата позивача за грудень 2024 року становила 29 594,73 грн., за січень 2025 року - 18 613,46 грн., а середньомісячна заробітна плата за 12 місяців з лютого 2024 року по січень 2025 року становить 20 579,56 грн. 
Суд не погоджується із обрахованим відповідачем розміром середньомісячного заробітку позивача за останні 12 місяців, що передували його звільненню, та обчислює його виходячи з такого:
-середньоденна заробітна плата позивача за період з лютого 2024 року по січень 2024 року становила 849,7931228 грн. ((17 069,79 грн. за лютий 2024 року + 18536,00 грн. за березень 2024 року + 17071,95 грн. за квітень 2024 року + 18060,61 грн. за травень 2024 року + 18506,73 грн. за червень 2024 року + 17125,18 грн. за липень 2024 року + 16725,45 грн. за серпень 2024 року + 31367,71 грн. за вересень 2024 року + 9499,71 грн. за жовтень 2024 року + 20435,43 грн. за листопад 2024 року + 29787,65 грн. за грудень 2024 року + 28004,83 грн. за січень 2025 року) / 285 відпрацьованих робочих днів).
-середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді = 26,16666667.
-середня місячна заробітна плата позивача за розрахунковий період становить 22 236,25 грн. (849,7931228 х 26,16666667).
Відповідно на користь позивача слід стягнути невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 111 181,25 грн. (22 236,25 грн х 5 = 111 181,25 грн).
З зазначеної суми роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежі.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив із ним остаточний розрахунок, не виплативши одноразову матеріальну допомогу, спір щодо стягнення такої заборгованості вирішено на користь працівника, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з дня, наступного за днем звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 15.02.2025 по 15.08.2025 року відповідно до положень ст. 117 КЗпП.
Перевіривши розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, складений позивачем, суд не може з ним погодитися з огляду на таке.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.
Оскільки позивач звільнений 14.02.2025 року, розрахунок середнього заробітку позивача проводиться виходячи з виплат за грудень 2024 року та січень 2025 року.
Відповідно до п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як зазначено вище, пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 100 встановлено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Судом встановлено, що розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 без урахування виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, складав: за грудень 2024 року склав 29 787,65 грн. (за 26 днів), за січень 2025 року - 28 004,83 грн. (25 днів). 
Виходячи з наведеного середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 133,19 грн ((29 787,65 + 28 004,83) / 51 р.д.).
З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.
За період з 15.02.2025 по 15.08.2025 року кількість робочих днів складає: лютий 2025 року - 10 днів, березень 2025 року – 21 день, квітень 2025 року – 22 дні, травень 2025 року – 22 дні, червень 2025 року – 21 день, липень 2025 року – 23 дні, серпень 2025 року – 10 днів, а всього 129 робочих днів.
Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 146 181,51 грн. ( 1 133,19 грн. х 129 днів = 146 181,51 грн.).
Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, суд зауважує на наступному.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
В цій постанові Верховний Суд зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані дні відпустки у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.
Отже, з урахуванням визначеного розміру простроченої заборгованості з виплати одноразової матеріальної допомоги (111 181,25 грн.), яка підлягала виплаті при звільненні, дій роботодавця у спірних правовідносинах, який безпідставно не нарахував та не виплатив позивачеві передбачену колективним договором одноразову матеріальну допомогу, суд вважає за необхідне застосувати критерії пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві виплат при звільненні з посади складав 171 726,53 грн., з яких: почасова оплата, компенсація за невикористану відпустку та інші виплати - 60 545,28 грн. (35,26 %) та одноразова матеріальна допомога - 111 181,25 грн. (64,74 %). Отже, розмір невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги – 111 181,25 грн. становить 64,74 % від загальної суми виплат.
Обрахована судом сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 146 181,51 грн.
Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 94 637.91 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (64,74 % від 146 181,51 грн).
З зазначеної суми роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежі.
Висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, згідно із якою обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Щодо строку звернення з позовом
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України(у редакції, чинній на момент звернення з позовом) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Так, суд бере до уваги, що, матеріали справи містять докази отримання позивачем 14.02.2025 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні згідно із наказом від 91/ос. Отже перебіг строку звернення до суду почався з 15.02.2025.
Представник позивача у позові вказав, що у розрахунку не значилася сума одноразової матеріальної допомоги, яка виплачується працівнику при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, у розмірі 5,0 середньомісячних заробітків. Станом на момент звернення до суду з цією позовною заявою позивач і досі не повідомлений колишнім роботодавцем про розмір належної до виплати одноразової матеріальної допомоги, що свідчить про дотримання строку, визначеного ст. 233 КЗпП України.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 288/1466/18 зазначено, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Суд бере до уваги те, за змістом наказу № 91/ос від 14.02.2025 року «Про припинення трудового договору (контракту)», яким ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України та постановлено виплатити йому одноразову матеріальну допомогу вказано, що виплата буде проведена після окремого рішення Правління.
Водночас матеріали справи не містять доказів роз`яснення позивачеві строку та умов ухвалення такого рішення Правління, що могло створити для нього стан невизначеності з приводу самої можливості виплати одноразової матеріальної допомоги.
Позивач для захисту своїх прав звернувся за наданням правничої допомоги та в подальшому, з метою отримання інформації про розмір одноразової матеріальної допомоги при звільнені у зв`язку з виходом на пенсію, яка має бути виплачена ОСОБА_1 при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (за віком), до філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» був направлений адвокатський запит № 21/11/25-1 від 21.11.2025. У той же час у відповіді, оформленій листом № ПК-07/2661н від 02.12.2025, філія не навела відповідний розрахунок і не повідомила про розмір одноразової матеріальної допомоги, яка має бути виплачена ОСОБА_1 при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, і тим самим не надала відповідь на адвокатський запит у цій частині. 
Зазначені обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин через існування об`єктивних обставин, що обмежували позивача у можливості реалізувати своє право на подання позову у встановлені законодавством строки, у зв`язку із чим, суд вбачає підстави для поновлення строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.
VI. Висновки за результатами розгляду позовної заяви
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача не виплаченої суми одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію у розмірі 111 181,25 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 94 637,91 грн. 
З вказаних сум підлягають утриманню податок з доходів та інші обов`язкові платежі.
VII. Судові витрати
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка судом частково задоволена, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у сумі 757,11 грн. (94 637,91 / 165 890,64 х 1 327,13).
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову в частині вимоги про стягнення не виплаченої суми одноразової матеріальної допомоги при звільненні (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), яка судом частково задоволена, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 889,45 грн. (111 181,25 / 138 242,20 х (1 382,42 х 0,8)).
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену суму одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію у розмірі 111 181,25 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 94 637,91 грн., а всього 205 819 (двісті п`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн. 16 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого при поданні позову судового збору в розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) грн. 11 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 889 (вісімсот вісімдесят дев`ять) грн. 45 коп. судового збору.
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

Суддя Г.М.Щепелева