ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/5701/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Юрко І.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року по справі №160/5701/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні ді,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком — особою з інвалідністю I групи;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- у разі якщо суд дійде висновку про неможливість прямого зобов`язання до звільнення, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт з урахуванням правової оцінки суду та всіх наявних у справі доказів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову - відмовлено.
Позивач вдруге подав заяву про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом тимчасового зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 утриматися від направлення позивача ( ОСОБА_1 ) для виконання службових або бойових завдань поза межами місця проживання особи з інвалідністю ( АДРЕСА_1 ), яка потребує постійного стороннього догляду, до моменту набрання рішенням суду законної сили.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року в адміністративній справі №160/5701/26 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. 
В обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що ним отримано копію рапорту з накладеною відповідачем резолюцією «Без реалізації» (від 12.03.2026). Цей доказ переводить загрозу зі статусу «припущення» у статус «доведеного факту». Військова частина відкрито, всупереч вимогам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відмовляється реалізовувати законне право позивача на звільнення. Відповідно, позивач безпідставно утримується у статусі військовослужбовця, якого відповідач будь-якої миті може перемістити в зону бойових дій. Небезпека є наявною, прямою та неминучою. Батько позивача перебуває у критичному стані, що підтверджується новими доказами — медичною довідкою та витягом з карти від 18.03.2026 року. Лікар констатує: IV клінічна група (паліативна стадія), Індекс Бартел — 15 балів (повна залежність), наявність ілеостоми, пацієнт «самостійно пересуватися не може, лише зі сторонньою допомогою» і «потребує постійного стороннього нагляду». Якщо позивача буде переміщено для виконання бойових завдань, батько негайно залишиться без єдиного доглядача. Відповідно до ст. 3 Конституції України, життя людини є найвищою соціальною цінністю. Смерть людини є абсолютно незворотним наслідком. Наказ про «звільнення для догляду», виданий судом після смерті батька, буде юридично нікчемним, оскільки предмет спору перестане існувати. Це є класичною підставою для застосування ч. 2 ст. 150 КАС України. Позивачем отримано доказ, який доводить протилежне висновкам суду - копію рапорту позивача з накладеною відповідачем резолюцією «Без реалізації» від 12.03.2026. Цей документ беззаперечно доводить, що Військова частина свідомо відмовляється розглядати законні підстави для звільнення позивача. Це вже 4-та відмова у розгляді рапорту про звільнення за аналогічних обставин. При цьому, окрім лаконічної резолюції «Без реалізації» безпосередньо на самому рапорті, командуванням ВЧ не було надано позивачу абсолютно жодних пояснень, письмових відповідей чи обґрунтувань причин такої відмови (ні в усній, ні в письмовій формі) щодо жодного з поданих рапортів. Таке систематичне і абсолютне ігнорування процедури розгляду рапортів свідчить про те, що відповідач діє умисно недобросовісно, свавільно та з прямим порушенням Дисциплінарного статуту ЗСУ. Відповідач офіційно ігнорує право позивача на звільнення, а отже, у будь-який момент може видати наказ про його переміщення. Вжиття заходів забезпечення позову є єдиним та безальтернативним способом запобігти незаконній відправці позивача. Військова частина не має «дискреції» вирішувати, чи виконувати їй закон. Тимчасова заборона суду направляти позивача на бойові завдання не є «втручанням в управління військами», а є законним судовим запобіжником від вчинення військовим командуванням незаконних дій щодо особи, яка за законом вже не повинна підлягати переміщенню. 
Військова частина НОМЕР_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що спосіб забезпечення позову, про який просить позивач, не є нерозривно пов`язаним з підставами та предметом адміністративного позову, оскільки ніяк не вилине на можливість прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби у разі набрання законної сили рішенням суду, якщо позов буде задоволено. Ані висновком ЛКК № 4 від 20.01.2026 року, ані положення Закону від 17.01.2019 №2671-VIII не обмежують коло надавачів необхідних для догляду за ОСОБА_2 виключно особисто членами його сім`ї. Отже, хибними є доводи апеляційної скарги про те, що заяви сестер позивача про небажання здійснювати догляд за їх батьком у зв`язку із проживанням в іншому населеному пункті звільняє їх від обов`язку піклуватися про батька та створює додатковий тягар для позивача щодо здійснення догляду за своїм батьком. У зв`язку із цим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
Позивачем подано відповідь на відзив, в якому висловлено категоричну незгоду з доводами відповідача.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, зі змісту заяви про забезпечення позову слідує, що позивач є діючим військовослужбовцем та проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , оскаржує протиправність відмови Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком — особою з інвалідністю I групи.
З метою недопущення порушення прав позивача, які гарантовані Конституцією України, звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний заявником вид забезпечення позову, за своїм змістом є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які вже видані та ще можуть бути видані командиром військової частини в майбутньому, що відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Згідно з частиною першою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до частини другої цієї статті, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
У силу частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
За змістом частини другої цієї статті заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Водночас, за змістом п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, та який станом на теперішній час триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» надано визначення поняття військовослужбовців, як осіб, які проходять військову службу.
Згідно з п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
З аналізу зазначених норм вбачається, що військовозобов`язані, які призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці.
Як вже зазначено вище, позивач є діючим військовослужбовцем та проходить військову службу у Військові частина НОМЕР_1 , що не є спірним.
Представник заявника просить забезпечити позов шляхом тимчасового зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 утриматися від направлення позивача ( ОСОБА_1 ) для виконання службових або бойових завдань поза межами місця проживання особи з інвалідністю ( АДРЕСА_1 ), яка потребує постійного стороннього догляду, до моменту набрання рішенням суду законної сил.
Тобто, обраний заявником вид забезпечення позову за своїм змістом є забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командиром військової частини в майбутньому, що відповідно до п.10 ч.3 ст.151 КАС України не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Окрім того, суд звертає увагу що за змістом п.5 ч.3 ст.151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
Переміщення військовослужбовця для виконання службових або бойових завдань ї здійснюється на підставі розпорядчого документа командира, це - наказ чи розпорядження.
Зважаючи на викладене, запропоновані заявником заходи забезпечення не можуть бути застосовані в силу приписів п.5 ч.3 ст.151 КАС України, оскільки вказані дії можуть здійснюватися лише на виконання відповідних наказів, які не є предметом оскарження.
З урахуванням доводів апеляційної скарги, заяви про забезпечення позову, аналізу норм чинного законодавства та, враховуючи статус заявника, як діючого військовослужбовця, а також дію в України правового режиму «воєнного стану», спосіб забезпечення позову, з яким позивач звернувся до суду, прямо суперечить вимогам п. 5, п.10 ч.3 ст. 151 КАС України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали.
З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року по справі №160/5701/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року по справі №160/5701/26 - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом. 

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко