ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" березня 2026 р. Справа № 910/14299/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шапрана В.В.
суддів: Андрієнка В.В. 
Буравльова С.І. 

секретар Місюк О.П.
за участю 
представників: позивача - Гоцалюк М.О.;
відповідача - Островська Т.П.
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Антонов»
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026
у справі №910/14299/25 (суддя - Босий В.П.)
за позовом Акціонерного товариства «Антонов»
до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року Акціонерне товариство «Антонов» звернулося з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 422708,57 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23, у зв`язку з чим позивач заявив до стягнення інфляційні втрати у розмірі 308722,51 грн та 3% річних у розмірі 113986,06 грн, нараховані за загальний період з 26.06.2024 по 29.09.2024.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2025 відкрито провадження у справі №910/14299/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14299/25 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Антонов» відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Антонов» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене за умов невідповідності висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи та неправильного застосуванням норм матеріального права.
Ключові аргументи позивача зводяться до наступного:
- висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та 10.09.2025 у справі №369/13444/20, які були покладені судом першої інстанції в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, застосовані без урахування належної правової кваліфікації спірних правовідносин та без надання правильної оцінки істотним доводам і запереченням позивача;
- встановивши факт прострочення відповідачем виконання рішення суду у справі №910/9795/23, місцевий суд надав оцінку спірним правовідносинам виходячи із логіки правової природи грошового зобов`язання, що виникло з договору та було стягнуто за рішенням суду, водночас, залишивши поза увагою вирішення питання відповідальності відповідача за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення суми боргу, яке набрало законної сили;
- відмова суду першої інстанції у застосуванні передбаченої законом відповідальності за прострочення виконання судового рішення про стягнення суми боргу призвела до створення неправомірної ситуації, за якої встановлений судом факт прострочення його виконання не спричинив для відповідача жодних правових наслідків.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 апеляційну скаргу у справі №910/14299/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/14299/25, призначено її до розгляду на 10.03.2026, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву.
До суду 20.02.2026 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Доводи відповідача полягають в наступному:
- 3% річних та інфляційні втрати, стягнуті за рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23, не є сумою боргу в прямому розумінні статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Ці суми є компенсацією за користування чужими коштами в частині своєчасного розрахунку за надані послуги за договором та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, що був сплачений відповідачем повністю;
- судовий збір є платежем, що здійснюється до бюджету, а не грошовим зобов`язанням у правовідносинах, що передбачає обов`язок однієї сторони перед іншою в рамках цивільно-правового договору. З огляду на правову природу судового збору, стягнення судового збору за рішенням суду не є тотожним стягненню заборгованості, яка виникла на підставі цивільно-правових угод, а тому підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у цьому випадку відсутні.
В призначене судове засідання 10.03.2026 з`явилися представники сторін та надали пояснення по суті апеляційної скарги, після чого судом досліджено докази та заслухано виступи в судових дебатах
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2023 між сторонами укладений договір №6665UА/29-146-08-23-00322 від 19.01.2023 про авіаційні перевезення мобільного генератора ТМ2500 6 Gen з аеропорту Юма (США) до аеропорту Жешув (Польща) на суму 2557255,14 доларів США за нульовою ставкою ПДВ: 1228627,57 доларів США за перший рейс УЦМ-КХЕ (АОВ3483); 1228627,57 доларів США за другий рейс УЦМ-Е2Е (АОВ3484); 100000,00 доларів США за витрати на послуги по обробці літака хімічною рідиною (включаючи вартість самої рідини).
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання з надання послуг на суму 89858380,31 грн. Водночас відповідач, у свою чергу, зобов`язання з оплати отриманих послуг виконав з порушенням строку, встановленого договором.
Як наслідок, позивач звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 89858380,31 грн заборгованості, 16371458,34 грн пені, 1530288,22 грн інфляційних втрат та 775490,14 грн 3% річних.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 позов задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства «Антонов» пеню у розмірі 11201524,13 грн, 1331848,39 грн інфляційних втрат, 1723094,13 грн 3% річних та 381869,86 витрат зі сплати судового збору, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 залишено без змін.
Відповідачем у добровільному порядку повністю сплачені позивачу стягнуті за вказаним рішенням суми, що підтверджується платіжними інструкціями №590647 від 19.09.2024 на суму 1331848,39 грн, №1360 від 30.09.2024 на суму 1723094,13 грн, №1361 від 30.09.2024 на суму 381869,86 грн та №1362 від 30.09.2024 на суму 11201524,13 грн.
Оскільки рішення суду виконано відповідачем значно пізніше набрання ним законної сили, Акціонерне товариство «Антонов» 25.09.2025 звернулося до відповідача з вимогою №126/14876-25 про сплату за весь час прострочення обов`язку з виконання судового рішення грошових коштів у сумі 422708,57 грн (308722,51 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 113986,06 грн, нарахованих за загальний період з 26.06.2024 по 29.09.2024), після розгляду якої відповідач листом №46-7140/1.2.1 від 07.10.2025 повідомив про відмову в її задоволенні.
Вказані обставини у їх сукупності слугували підставою для звернення з даним позовом до суду, в обґрунтування якого Акціонерне товариство «Антонов», з посиланням на судову практику, вказувало на те, що у зв`язку з простроченням виконання відповідачем судового рішення наявні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на всі суми, стягнуті судом.
Відповідач, у свою чергу, проти задоволення позову заперечував, вказуючи на наступне:
- відповідач добровільно сплатив заборгованість за судовим рішенням, що не заперечується позивачем, а також підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків станом на 31.10.2024, підписанням якого засвідчено факт відсутності будь-яких претензій між сторонами договору;
- нарахування 3% річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням суду від 07.02.2024 у справі № 910/9795/23 заборгованість, яка складається виключно з сум відсотків річних та інфляційних втрат, суперечить вимогам ст. 625 ЦК України щодо можливості нарахування таких сум виключно за прострочення грошового зобов`язання, що підтверджується висновком щодо застосування норм права, викладеним Верховним Судом у постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18;
- у спірних правовідносинах грошове зобов`язання припинилося у зв`язку з його виконанням, а судовим рішенням у справі №910/9795/24 було стягнуто компенсацію за неналежне виконання відповідачем зобов`язання;
- відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 враховуючи, що грошове зобов`язання відповідача виникло до ухвалення судового рішення по суті спору у справі №905/1524/15 та не припинилося внаслідок набрання ним законної сили, нарахування 3% річних та інфляційних згідно зі ст. 625 ЦК України належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум пені, 3% річних, інфляційних та судового збору;
- з огляду на правову природу судового збору, стягнення судового збору за рішенням суду не є тотожним стягненню заборгованості, яка виникла на підставі цивільно-правових угод, а тому підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у спірному випадку відсутні.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов наступних висновків:
- рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 вказує на охоронний характер правовідносин, що виникли між сторонами на підставі договору про авіаційні перевезення №6665UА/29-146-08-23-00322 від 19.01.2023, яким надано захист цим судовим рішенням. При цьому, стягнуті пеня, 3% річних та інфляційні втрати не є новими зобов`язаннями, які виникли на підставі такого рішення, воно не змінило обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання за договором, а підтвердило їх наявність, зокрема з моменту здійснення прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, та надало можливість примусового виконання зобов`язання у процедурах виконавчого провадження;
- щодо нарахування 3% річних та інфляційних на суму судового збору, то Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, 13.11.2019 у справі №922/3095/18 та 18.03.2020 у справі №902/417/18;
- відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язання зі сплати інфляційних втрат є збільшенням розміру основного зобов`язання, а не додатковим (акцесорним) зобов`язанням. У свою чергу, зобов`язання зі сплати 3% річних від простроченої суми є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю;
- враховуючи правову природу судового збору, стягнення судового збору за рішенням суду не є тотожним стягненню заборгованості, яка виникла на підставі цивільно-правових угод, а тому підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на ч. 2 ст. 1 ЦК України, у цьому випадку відсутні;
- таким чином, заявлені у даній справі 3% річних та інфляційні, які нараховані на суми пені, 3% річних, інфляційних та судового збору, що стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23, є безпідставними та необґрунтованими.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).
За змістом ст. ст. 11, 526, 530, 599, 611, 612 та 625 ЦК України наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за час прострочення.
При цьому, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Така стала правова позиція Верховного Суду у застосуванні норм права щодо визначення періоду нарахування інфляційних втрат неодноразово викладена, зокрема, у постановах від 13.05.2021 у справі №910/4391/19, 15.12.2021 у справі №910/4908/21, 01.09.2022 у справі №910/9544/19, 20.02.2023 у справі №910/15411/21, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц.
В контексті правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на нараховані раніше і стягнуті судовим рішенням інфляційні втрати, 3% річних та пеню, колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 27.01.2026 у справі №922/4734/24, яка хоч і ухвалена пізніше, ніж оскаржуване рішення, однак підлягає врахуванню апеляційним судом.
Так, в межах справи №922/4734/24 позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення:
- інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, стягнуту рішенням Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 у справі №922/1556/20;
- інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, стягнуту додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 23.09.2020 у справі №922/1556/20;
- інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, стягнуту постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 у справі №922/1556/20.
Позов обґрунтовано тим, що позивач за договором про відступлення права вимоги набув до відповідача право вимоги за договором у сумі 2288252,00 грн, що стягнута рішенням Господарського суду Харківської області від 09.09.2020, додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 23.09.2020 (в редакції постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.11.2020) та додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 у справі №922/1556/20. Оскільки на час звернення з позовом до суду вказані судові рішення не виконані, відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України на визначені судовими рішеннями суми заборгованості нараховано до стягнення 3% річні та інфляційні втрати.
Господарський суд Харківської області рішенням від 07.05.2025 у справі №922/4734/24 в позові відмовив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 1% річних у розмірі 80272,07 грн та інфляційні втрати у розмірі 1223109,52 грн, в іншій частині позовних вимог відмовив. Східний апеляційний господарський суд постановою від 19.08.2025 рішення Господарського суду Харківської області від 07.05.2025 скасував частково та виклав резолютивну частину в іншій редакції. Позов задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь позивача:
- 1% річних у розмірі 79133,46 грн, інфляційні втрати у розмірі 1263142,55 грн, 3% річних у розмірі 4174,07 грн, інфляційні втрати у розмірі 21232,52 грн (нараховані на суму судового збору), нараховані на заборгованість, стягнуту рішенням Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 у справі №922/1556/20;
- 3% річних у розмірі 3664,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 18375,12 грн, нараховані на заборгованість, стягнуту додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 23.09.2020 у справі №922/1556/20;
- 3% річних у розмірі 478,36 грн, інфляційні втрати у розмірі 2401,98 грн, нараховані на заборгованість, стягнуту постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 у справі №922/1556/20.
При цьому, колегія суддів зазначає, що в межах розгляду спору у справі №922/1556/20 Господарський суд Харківської області рішенням від 09.09.2020 стягнув з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором у розмірі 2220346,80 грн, що складається з: 1894234,46 грн - сума основної заборгованості; 212100,90 грн - сума пені, 26888,28 грн - 1% річних, 87123,16 грн - інфляційні втрати, 33305,20 грн - витрати зі сплати судового збору.
Тобто, у справі №922/4734/24 предметом спору є стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, нарахованих на раніше стягнуті судовими рішеннями у справі №922/1556/20 грошові кошти, які включають, у тому числі, пеню, інфляційні втрати, відсотки річних, а також і судові витрати.
Отже, постанова Верховного Суду від 27.01.2026 у справі №922/4734/24 є релевантною до правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі №910/14299/25, предметом спору у якій також є стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат та витрат зі сплати судового збору.
Так, за висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 27.01.2026 у справі №922/4734/24, передумовою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є несвоєчасне виконання боржником грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України), внаслідок чого у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору, зокрема, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Верховний Суд послідовно наголошував на тому, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц, у постановах Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, 26.09.2019 у справі №912/48/19, 18.09.2019 у справі №908/1379/17 та 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №366/203/21, 09.11.2023 у справі №420/2411/19 та 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 зробила наступний висновок: «Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу».
Схожий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 у справі №369/13444/20, в якій зазначено: «Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження».
Водночас, у постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 викладений правовий висновок, відповідно до якого, враховуючи, що грошове зобов`язання відповідача виникло до ухвалення судового рішення по суті спору у справі №905/1524/15 та не припинилося в наслідок набрання ним законної сили, нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пеню згідно зі ст. 625 ЦК України необхідно здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум відсотків річних, інфляційних втрат.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18.12.2025 повернула справу №922/4734/24 Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду, з огляду на те, що, зокрема, необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, яку обґрунтовує Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а зводиться до незгоди з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд у постанові від 27.01.2026 у справі №922/4734/24 відхилив як необґрунтовані, доводи скаржника щодо неправомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на нараховані раніше відсотки річні, відсотків річних на інфляційні збитки, а також відсотків річних та інфляційні збитки на пеню, оскільки правова природа обов`язку сплатити відповідачем вказані суми у вигляді виключної відповідальності за порушення ним строків грошового зобов`язання із прийняттям судового рішення не змінилася.
Крім того, у п. п. 8.36-8.38 постанови у справі №922/4734/24 касаційним судом зазначено наступне: «…скаржник у касаційній скарзі посилається на правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 23.01.2019 у справі №320/7215/16-ц, предметом розгляду в якій були, серед іншого, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на присуджену за рішенням суду суму судових витрат, яка не сплачена відповідачами.
У цій постанові у справі №320/7215/16-ц Верховний Суд зазначив, що за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Однак, як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суми судового збору у розмірі 33305,20 грн (за рішенням суду у справі №922/1556/20), на суми витрат на правову допомогу у розмірі 30600,00 грн, стягнутої за додатковим рішенням з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції від 18.11.2020, та суми витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн, стягнутої за додатковою постановою від 09.12.2020 у справі № 922/1556/20. Колегія суддів апеляційного суду зазначила про те, що суд першої інстанції не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі ухилення боржника від своєчасного виконання рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору, на нього покладається обов`язок сплатити також компенсацію у вигляді інфляційних втрат та відсотків річних, адже відбувається знецінення грошових коштів, які підлягають сплаті кредитору.»
При цьому, Верховний Суд у постанові у справі №922/4734/24 змінив постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.08.2025 в частині розміру задоволених позовних вимог та стягнув з відповідача на користь позивача 1% річних у розмірі 79081,70 грн та 3% річних у розмірі 4171,34 грн (нарахованих на суму судового збору), що нараховані на заборгованість, стягнуту рішенням Господарського суду Харківської області від 09.09.2020 у справі №922/1556/20.
Отже, фактично, судом касаційної інстанції підтверджено висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність правових підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суми судового збору, стягнуті за судовим рішенням.
Враховуючи усе вищевикладене, висновки місцевого господарського суду, викладені в оскаржуваному рішенні у даній справі, про можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат лише на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням, без урахування стягнутих цим рішенням сум пені, 3% річних, інфляційних та судового збору, є необґрунтованими та такими, що не відповідають змісту правовідносин сторін і позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.01.2026 у справі №922/4734/24.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем повністю сплачені позивачу стягнуті за рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі №910/9795/23 суми, що підтверджується платіжними інструкціями №590647 від 19.09.2024 на суму 1331848,39 грн, №1360 від 30.09.2024 на суму 1723094,13 грн, №1361 від 30.09.2024 на суму 381869,86 грн та №1362 від 30.09.2024 на суму 11201524,13 грн.
Зазначене рішення залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2024, а отже у той же день набрало законної сили. Тобто, відповідач хоч і виконав добровільно судове рішення, однак зі значним порушенням строку.
Таким чином, правомірним є нарахування позивачем 3% річних та інфляційний втрат за загальний період з 26.06.2024 по 29.09.2024, тобто по дату здійснення відповідачем останнього платежу на виконання судового рішення.
Розрахунок інфляційний втрат:
- у період з 01.07.2024 по 18.09.2024 інфляційні нарахування становлять: 1331848,39 грн (сума боргу) х 102,109% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 1331848,39 грн (сума боргу) = 28088,68 грн;
- у період з 01.07.2024 по 29.09.2024 інфляційні нарахування становлять: 13306488,12 грн (сума боргу) х 102,109% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 13306488,12 грн (сума боргу) = 280633,83 грн.
Отже, загальна сума інфляційний втрат, що підлягають стягненню з відповідача, становить 308722,51 грн, як і заявлено позивачем.
Розрахунок 3% річних:
- у період з 26.06.2024 по 18.09.2024 відсотки становлять: 1331848,39 грн (сума боргу згідно з платіжною інструкцією №590647 від 19.09.2024) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 85 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 9279,27 грн;
- у період розрахунку з 26.06.2024 по 29.09.2024 відсотки становлять: 13306488,12 грн (сума боргу згідно з платіжними інструкціями №1360 від 30.09.2024, №1361 від 30.09.2024 та №1362 від 30.09.2024) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 96 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 104706,79 грн.
Таким чином, загальна сума 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, становить 113986,06 грн, як і заявлено позивачем.
Отже, позов Акціонерного товариства «Антонов» підлягає задоволенню в повному обсязі.
Як наслідок, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14299/25 ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Отже, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Антонов» підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Антонов» задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/14299/25 скасувати та ухвалити нове рішення.
3. Позов Акціонерного товариства «Антонов» задовольнити.
4. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01033, м. Київ. вул. Сім`ї Прахових, буд. 6, ідентифікаційний код 36469530) на користь Акціонерного товариства «Антонов» (03062, місто Київ, вул. Мрії, будинок 1, ідентифікаційний код 14307529) 308722 (триста вісім тисяч сімсот двадцять дві),51 грн інфляційних втрат та 113986 (сто тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість),06 грн 3% річних.
5. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01033, м. Київ. вул. Сім`ї Прахових, буд. 6, ідентифікаційний код 36469530) на користь Акціонерного товариства «Антонов» (03062, місто Київ, вул. Мрії, будинок 1, ідентифікаційний код 14307529) 5072 (п`ять тисяч сімдесят дві),50 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 7608 (сім тисяч шістсот вісім),75 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.
7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18.03.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран 

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов