ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/983/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю:
від Антимонопольного комітету України – Попов Я.О.,
від інших учасників справи – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 про стягнення основної грошової винагороди, постановлену суддею Давченко Т.М., м. Миколаїв, повний текст складено 05.12.2025,
у справі №915/983/24
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв"

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/983/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв".
Постановою Господарського суду Миколаївської області від 10.02.2025 у справі №915/983/24, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв"; визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" – арбітражного керуючого Балєву Ольгу Олександрівну.
11.11.2025 до суду першої інстанції від ліквідатора банкрута – арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни надійшло клопотання б/н від 11.11.2025 (вх.№15884/25 від 11.11.2025), в якому остання просила стягнути з кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" на користь арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни кошти основної грошової винагороди за виконання повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" у період з 10.02.2025 по 31.10.2025 у сумі 208285,71 грн пропорційно їхнім вимогам, а саме: 53112,87 грн – з Головного управління ДПС у Миколаївській області; 104351,14 грн – з Антимонопольного комітету України; 50821,70 грн – з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Вказане клопотання обґрунтоване безпідставністю невиплати арбітражному керуючому Балєвій Ользі Олександрівні основної грошової винагороди за період виконання нею з 10.02.2025 по 31.10.2025 повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" у загальній сумі 208285,71 грн, не зважаючи на схвалення комітетом кредиторів відповідного звіту зазначеного арбітражного керуючого про нарахування та виплату грошової винагороди.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 у справі №915/983/24 (суддя Давченко Т.М.) задоволено клопотання арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни б/н від 11.11.2025 (вх.№15884/25 від 11.11.2025) про стягнення з кредиторів основної грошової винагороди арбітражного керуючого; стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни 53112,87 грн грошової винагороди арбітражного керуючого; стягнуто з Антимонопольного комітету України на користь арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни 104351,14 грн грошової винагороди арбітражного керуючого; стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни 50821,70 грн грошової винагороди арбітражного керуючого.
Дане судове рішення мотивоване тим, що покладення судом на кредиторів витрат за оплату послуг арбітражного керуючого у справах про банкрутство залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів чинного законодавства у випадках, якщо кредитори не утворюють за власною ініціативою фонду оплати послуг арбітражного керуючого та відсутні кошти боржника від реалізації його активів.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Антимонопольний комітет України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати пункт 3 ухвали Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 у справі №915/983/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни б/н від 11.11.2025 (вх.№15884/25 від 11.11.2025) в частині стягнення з Антимонопольного комітету України коштів у розмірі 104351,14 грн.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено обов`язку кредиторів відшкодовувати за рахунок останніх сплату грошової винагороди ліквідатору у випадку, якщо у банкрута відсутні активи і кредитори не створили відповідний фонд, а ліквідатор, у свою чергу, не вжив заходів щодо притягнення керівника боржника до відповідальності, встановленої законодавством, та формально підходив до виконання своїх обов`язків, внаслідок чого грошові кошти з метою погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" на користь Антимонопольного комітету України не перераховувалися. Крім того, апелянт стверджує про те, що фінансування останнього не передбачає видатків на оплату грошової винагороди ліквідатора.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 09.01.2026 (вх.№5048/25/Д1 від 09.01.2026) арбітражний керуючий Балєва Ольга Олександрівна просить у задоволенні апеляційної скарги Антимонопольного комітету України відмовити, а ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 у справі №915/983/24 – залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника щодо відсутності підстав для стягнення основної грошової винагороди за рахунок кредиторів, оскільки місцевим господарським судом було правомірно враховано виконання ліквідатором своїх обов`язків, відсутність скарг на його дії, не створення кредиторами фонду з оплати послуг арбітражного керуючого та відсутність коштів у боржника, а також те, що порядок розподілу витрат на оплату послуг ліквідатора не залежить від розміру задоволених вимог кредиторів, від джерел їх фінансування і від майнових результатів роботи арбітражного керуючого у справі про банкрутство.
Інші учасники справи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 25.12.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 09.01.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 про стягнення основної грошової винагороди у справі №915/983/24 поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 04.03.2026 о 12:00.
У судовому засіданні 04.03.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Антимонопольного комітету України підтримав апеляційну скаргу; представники інших учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.4 а.с.75-77), при цьому арбітражний керуючий Балєва Ольга Олександрівна подала заяву б/н від 04.03.2026 (вх.№5048/25/Д2 від 04.03.2026) про розгляд апеляційної скарги за її відсутності.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника Антимонопольного комітету України, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
В силу пункту 3 частини першої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.
У статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що ліквідатор – арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення ліквідаційної процедури.
Частиною першою статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород.
Відповідно до абзаців 5-7 частини другої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень. Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі. У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, або коштів фонду, створеного кредиторами для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (у разі його створення).
За умовами частини п`ятої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства кредитори можуть створювати фонд для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого. Порядок формування фонду та порядок використання його коштів визначаються рішенням зборів кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітету кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи) та затверджуються ухвалою господарського суду.
Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Пункт 14.1.226 статті 14 Податкового кодексу України визначає, що самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність – участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінювачів, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Отже, відповідно до приписів Податкового кодексу України поняття "незалежна професійна діяльність" визначене через термін "самозайнята особа", а надання послуг арбітражного керуючого, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, повинно відбуватися на платній основі.
Кредитори, які очікують на результат діяльності арбітражного керуючого, мають усвідомлювати, що арбітражний керуючий, в свою чергу, правомірно очікує на отримання передбаченої законом грошової винагороди у зв`язку із належним здійсненням ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією у конкретній справі, а оплата грошової винагороди, у випадку неможливості здійснення її оплати з інших джерел, має покладатися на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.
Таким чином, кредитори, за умови непогодження з роботою арбітражного керуючого, з належним виконанням покладених на нього функцій, з розміром оплати праці арбітражного керуючого вправі подати скарги на дії арбітражного керуючого, ставити питання про відсторонення його від виконання повноважень, оскаржувати ухвали суду про затвердження звітів про нарахування і виплату грошової винагороди.
Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції не встановлено наявності задоволених скарг щодо дій (бездіяльності) арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни під час виконання нею повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" за період з 10.02.2025 по 31.10.2025 або інших обставин, які б свідчили про неналежне виконання останньою своїх повноважень, у зв`язку з чим колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що вказаний ліквідатор формально підходив до виконання своїх обов`язків.
Більше того, рішенням комітету кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" від 04.11.2025 схвалено звіт ліквідатора Балєвої Ольги Олександрівни про виконану роботу від 20.10.2025 та ліквідаційний баланс банкрута станом на 31.10.2025, а також звіт від 20.10.2025 про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання повноважень ліквідатора вказаного товариства за період з 10.02.2025 по 31.10.2025 у сумі 208285,71 грн.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що за відсутності у боржника будь-яких майнових активів, покладення оплати основної грошової винагороди арбітражного керуючого та його витрат у справі на кредиторів боржника є правильним, як у разі створення ними фонду для авансування таких витрат відповідно до частини п`ятої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства, так і за ухвалою суду пропорційно сумам визнаних вимог, адже залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів статті 43 Конституції України та статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладений у низці постанов останнього, зокрема, від 07.03.2023 у справі №908/1946/15-г та від 10.08.2022 у справі №916/956/13 тощо.
Така практика покладення судом на кредиторів витрат за оплату послуг арбітражного керуючого у справах про банкрутство залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів статті 43 Конституції України та статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства у випадках, якщо кредитори не утворюють за власною ініціативою фонду оплати послуг ліквідатора та відсутні кошти боржника від реалізації його активів.
Можливість покладення на кредиторів передбаченої законом грошової винагороди арбітражного керуючого у зв`язку із належним здійсненням ним своїх повноважень, у разі якщо провадження у справі про банкрутство триває після закінчення авансованих заявником коштів, повинна стимулювати кредиторів боржника здійснювати належний контроль за діяльністю арбітражного керуючого, брати активну участь у такому провадженні та ухилятися від зловживання своїми правами і нехтування обов`язками, що, зокрема, може мати наслідком недопущення безпідставного затягування розгляду справи.
Законодавець не ставить порядок розподілу витрат на оплату послуг арбітражного керуючого в залежність від майнового стану кожного кредитора у справі про банкрутство, правового статусу кредитора (особа, заснована на приватній чи державній формі власності, державний орган, громадська організація тощо), від джерел фінансування того чи іншого кредитора, а також від майнових результатів арбітражного керуючого у справі про банкрутство. Не виявлення ліквідатором боржника в процедурі ліквідації майна боржника, інших його активів чи грошових коштів жодним чином не має впливати на оплату його послуг (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/32824/15, від 13.02.2019 у справі №910/22696/15, від 16.04.2019 у справі №914/2458/16 тощо).
З огляду на викладене, апеляційним господарським судом критично оцінюються посилання скаржника на те, що фінансування останнього не передбачає видатків на оплату грошової винагороди ліквідатора, а також на те, що грошові кошти з метою погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" на користь Антимонопольного комітету України не перераховувалися, оскільки зазначені обставини жодним чином не впливають на необхідність оплати послуг арбітражного керуючого, неповнота (недостатність) дій якого в межах ліквідаційної процедури судом не встановлена.
Кредитори, як споживачі послуг арбітражного керуючого, котрі очікують на результат його діяльності, мають усвідомлювати, що надавши на свій ризик згоду на участь у справі про банкрутство, однак, не знайшовши майна, як джерела своїх доходів і покриття видатків, арбітражний керуючий правомірно очікує покриття забезпечення процедури, яке у такому випадку лягає тягарем на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.
Беручи участь у справі про банкрутство, кредитор не тільки має певні процесуальні права, зокрема, на задоволення своїх грошових вимог за рахунок активів ліквідаційної маси, а як учасник провадження (сторона) також має обов`язки, пов`язані із здійсненням провадження у справі. Ухвалою суду на такого кредитора можуть покладатися відповідні судові витрати щодо оплати послуг арбітражного керуючого тощо (постанова Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №909/1152/17).
Зазначеним спростовуються доводи апелянта стосовно безпідставності сплати грошової винагороди арбітражного керуючого за рахунок самих кредиторів боржника, тим більше, що комітет кредиторів фонд для авансування грошової винагороди арбітражного керуючого не створив, а боржник майна та матеріальних цінностей не має і господарської діяльності не вів, що виключає можливість здійснення виплати грошової винагороди арбітражного керуючого за рахунок реалізації майна боржника.
Водночас відмову від оплати винагороди арбітражному керуючому можна розцінювати як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства в контексті статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема, Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року, ратифікованої Україною 10.08.1956, Конвенції Міжнародної організації праці №105 про скасування примусової праці 1957 року, ратифікованої Україною 05.10.2000), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить статті 43 Конституції України.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що до реєстру вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" включено: вимоги Головного управління ДПС у Миколаївській області у сумі 78536658,08 грн, що становить 25,5% від загального розміру кредиторських вимог; вимоги Антимонопольного комітету України у сумі 154210756 грн, що становить 50,1% від загального розміру кредиторських вимог, а також вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" у сумі 75345936,17 грн, що становить 24,4% від загального розміру кредиторських вимог.
З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про те, що основна грошова винагорода за період виконання арбітражним керуючим Балєвою Ольгою Олександрівною повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Техморгідрострой Миколаїв" у період з 10.02.2025 по 31.10.2025 у сумі 208285,71 грн підлягає стягненню з кредиторів пропорційно визнаних грошових вимог до загального розміру кредиторської заборгованості наступним чином:
-з Головного управління ДПС у Миколаївській області – 53112,87 грн (розраховано наступним чином: 208285,71 грн х 25,5% = 53112,87 грн);
-з Антимонопольного комітету України – 104351,14 грн (розраховано наступним чином: 208285,71 грн х 50,1% = 104351,14 грн);
-з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" – 50821,70 грн (розраховано наступним чином: 208285,71 грн х 24,4% = 50821,70 грн).
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржуваній ухвалі місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив наявні у матеріалах справи докази; правильно застосував норми права, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для постановлення ухвали про задоволення клопотання арбітражного керуючого Балєвої Ольги Олександрівни про стягнення з кредиторів основної грошової винагороди б/н від 11.11.2025 (вх.№15884/25 від 11.11.2025).
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при постановленні ухвали від 02.12.2025 про стягнення основної грошової винагороди у справі №915/983/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2025 про стягнення основної грошової винагороди у справі №915/983/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 05.03.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук