Справа № 459/2033/25 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я 
Провадження № 22-ц/811/3823/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – позивача ОСОБА_1 , представника позивачки – адвоката Семенюка Р. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь 1 379 грн 69 коп. завданої майнової шкоди та 200 000 грн 00 коп. завданої моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 13 листопада 2024 року, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України та призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн 00 коп. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Згідно даного вироку встановлено, що ОСОБА_2 , 29 лютого 2024 року, близько 19 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Mazda 6», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що є засобом підвищеної небезпеки, рухаючись по правій смузі вул. Стуса, у м. Червоноград, Львівської області, знаходячись неподалік будинку № 20 вказаної вулиці, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, виявивши небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_1 , який переходив по пішохідному переході проїжджу частину вул. Стуса зліва направо, відносно напрямку руху керованого ОСОБА_2 автомобіля, проявила неуважність і неналежно оцінила дорожню обстановку, своєчасно не застосувала гальмування та не зупинила керований нею транспортний засіб. У результаті таких протиправних дій водія ОСОБА_2 , на правій смузі вул. Стуса у м. Червоноград, відбувся наїзд передньою частиною автомобіля «Mazda 6» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням останньої, на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого відламкового перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, закритого перелому лівого наколінника, гемартрозу лівого колінного суглобу, забійних ран голови, множинних саден обличчя, обох колінних суглобів, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень змушений був неодноразово стаціонарно та амбулаторно лікуватись, а саме в період з 29 лютого 2024 року до 12 квітня 2024 стаціонарно лікувався в КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради»; 23 квітня 2024 року, 07 травня 2024 року, 22 листопада 2024 року, 06 грудня 2024 року – амбулаторно лікувався через скарги на болі в плечовому суглобі та лівому колінному суглобі. 26 березня 2025 йому встановлено діагноз: деформація в/з діафізу правої плечової кістки внаслідок консолідованого перелому. Початкові ознаки остеоартрозу правого плечового суглобу. Стверджує, що йому потрібна дороговартісна операція, оскільки значно почалась деформуватися права плечова кістка. Відповідач жодних коштів на лікування не надала. Окрім цього зазначає, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 переніс значні душевні хвилювання та страждання, відчував нестерпний біль через отримані травми, змушений проходити лікування та приймати ліки. Через душевний біль та гнітючі переживання, значно погіршилось його самопочуття, щоденно зазнає душевних хвилювань, оскільки погіршується стан його здоров`я.
Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 277 грн 81 коп. завданої матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн 00 коп. завданої моральної шкоди.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у листопаді 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шептицького міського суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши її розмір з 50 000 грн 00 коп. до 200 000 грн 00 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що належним розміром відшкодування моральної шкоди необхідно визначити суму в розмірі 50 000 грн 00 коп., адже судом не повністю враховано як характер отриманих позивачем травм, так і тривалість лікування. Незважаючи на значний проміжок часу з моменту ДТП відповідачкою не проведено жодного відшкодування позивачу. За цей час останній не зміг відновити свій попередній стан здоров`я, який погіршується з кожним днем без належного лікування, яке є дороговартісним. Визначений судом розмір на відшкодування моральної шкоди є занадто малим, щоб компенсувати всі завдані позивачу фізичні, моральні та душевні страждання.
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в апеляційному порядку не оскаржується, відтак його перегляд у цій частині не здійснюється.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 13 листопада 2024 року, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000, 900 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вироком встановлено, що ОСОБА_2 , 29 лютого 2024 року, близько 19 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Mazda 6», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що є засобом підвищеної небезпеки, рухаючись по правій смузі вулиці Стуса, у місті Червоноград, Львівської області, знаходячись неподалік будинку №2 0 вказаної вулиці, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, виявивши небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_1 , який переходив по пішохідному переході проїжджу частину вулиці Стуса зліва направо, відносно напрямку руху керованого ОСОБА_2 автомобіля, проявила неуважність і неналежно оцінила дорожню обстановку, своєчасно не застосувала гальмування та не зупинила керований нею транспортний засіб. У результаті таких протиправних дій водія ОСОБА_2 , на правій смузі вулиці Стуса, у місті Червоноград, відбувся наїзд передньою частиною автомобіля «Mazda 6» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням останньої, на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого відламкового перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, закритого перелому лівого наколінника, гемартрозу лівого колінного суглобу, забійних ран голови, множинних саден обличчя, обох колінних суглобів, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.
Також в матеріалах справи наявна виписка з медичної картки стаціонарного хворого № 2989/279 від 12 квітня 2024 року ОСОБА_1 , з якої встановлено, що останній перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КП «ЦМЛ ЧМР» з 29 лютого 2024 року по 12 квітня 2024 року.
Окрім цього, ОСОБА_1 23 квітня 2024 року, 07 травня 2024 року, 22 листопада 2024 року, 06 грудня 2024 року – амбулаторно лікувався через скарги на болі в плечовому суглобі та лівому колінному суглобі.
26 березня 2025 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: деформація в/з діафізу правої плечової кістки внаслідок консолідованого перелому. Початкові ознаки остеоартрозу правого плечового суглобу.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.
Правозастосовча практика у цій категорії справ є усталеною, так Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц).
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14 зазначено, що розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у частинах першій, другій статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Установивши, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідачки, позивач зазнав значної емоційної напруги та стресу, фізичного болю і ушкодження здоров`я, складність та тривалість лікування, пов`язані із цим негативні зміни у житті позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про перенесення позивачем моральних страждань та існування правових підстав для відшкодування моральної шкоди, проте визначаючи її розмір, місцевий суд не у повній мірі урахував глибину понесених позивачем страждань у зв`язку із ДТП, зокрема, характеру та тяжкості отриманих ним тілесних ушкоджень, тривалість його лікування, реабілітацію, яка триває і на даний час, поведінку відповідачки як під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, так і під час розгляду справи судами двох інстанцій, котра не відшкодувала позивачу завдану йому майновому та моральну шкоду, і така залишається не відшкодованою і на даний час, внаслідок чого дійшов до недостатньо обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди у чотири рази, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн 00 коп.
Керуючись принципами виваженості, розумності, справедливості та співмірності, беручи до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення немайнових втрат потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача, враховуючи, у тому числі, посткримінальну поведінку відповідачки, колегія суддів за обставинами цієї справи доходить висновку, що розмір адекватної компенсації моральної шкоди, яка на даний час підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, необхідно визначити у розмірі 150 000, 00 грн, і такий розмір відповідатиме глибині і тривалості моральних страждань позивача.
При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкода саме в такій сумі, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах.
Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши її розмір з 50 000 грн 00 коп. до 150 000 грн 00 коп.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, зокрема, виходячи з того, що така задоволена частково, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», в дохід держави з ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в розмірі 1 362 грн 60 коп.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши розмір її відшкодування з 50 000 грн 00 коп. до 150 000 грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 362 грн 60 коп. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк
Судді:         С.М. Бойко
А.В. Ніткевич