Справа № 569/22885/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року 

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Тимощука О.Я.,
при секретарі – Ковальчук О.Б., 
за участю представника позивача – адвоката Ляшка Д.В.,
представника відповідача – 1 – Кайзера Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне під час підготовчого судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рівненської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, визначення розміру часток, припинення права на частку з стягненням компенсації, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , Рівненської міської ради, в якому просить суд: 
-визнати за нею в порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_3 , право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визначити (виділити) житловий будинок, що залишився після виділу частки іншого співвласника ( ОСОБА_4 ), як окремий об`єкт нерухомого майна зі зміненим складом часток: ОСОБА_2 – 919/1000, ОСОБА_1 – 81/1000;
-припинити право власності ОСОБА_1 на належну їй 81/1000 частку вказаного будинку зі стягненням з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 89 667,00 грн.;
-визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану частку та визнати за ним право приватної власності на житловий будинок в цілому, припинивши право спільної часткової власності. 
В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, успадкувала, але юридично не оформила за життя право власності на 65/1000 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_5 (бабусі Позивача). 
Нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний об`єкт перебуває в процесі поділу (зумовленому незавершеним процесом виділенням частки іншого співвласника в натурі за рішенням суду), а розмір частки спадкодавця потребує перерахунку у зв`язку зі зміною загальної площі та складу об`єкта нерухомості. 
Зазначає, що оскільки її частка є незначною, а її виділення в натурі є неможливим, з огляду на мінімальні норми житла на одну особу. Водночас, заперечує можливість спільного користування майном з Відповідачем – 1 – ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, просить припинити її право власності на частку у будинковолодінні на користь Відповідача - 1, зі стягненням з нього грошової компенсації вартості її частки. Вважає, що з огляду на поєднання у власності Відповідача - 1 усіх часток, будинковолодіння має бути визнане його особистою приватною власністю.
Ухвалою суду від 27.11.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 
15.12.2025 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем – 1 – ОСОБА_2 подано заяву, в якій позовні вимоги визнає, не заперечує щодо їх задоволення. Крім того, просить розгляд справи проводити у його відсутність.
27.01.2026 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача – 2 – Кунаш Т.В. подано відзив на позовну заяву, в якому не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Крім того, просить розгляд справи проводити у відсутність представника Рівненської міської ради.
Представник позивача – адвокат Ляшко Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просить їх задоволити.
Представник відповідача – 1 – Кайзер Ю.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує щодо їх задоволення.
Представник відповідача – 2 – Рівненської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, в п. 5 прохальної частини відзиву на позовну заяву просить розгляд справи проводити у відсутність представника Рівненської міської ради.
Заслухавши думку учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, врахувавши визнання позову відповідачами, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає за можливе постановити рішення про задоволення позовних вимог за наслідками підготовчого судового засідання, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , бабусі позивачки, на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 26.03.1986 року № 2-2165 належало 65/1000 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідне право зареєстроване в Рівненському ОБТІ, що підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів від 05.05.2022 року № 1731. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
Відповідно до свідоцтва про народження від 10.11.1931 року серії НОМЕР_2 донькою ОСОБА_5  є ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . 
Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про народження від 24.07.2012 року № 2-2012/784.
Після смерті ОСОБА_3 , позивачка, у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. З довідки державного нотаріуса Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області Діанової Анни від 24.09.2025 року № 1737/02-14 вбачається, що згідно із заповітом позивачка є спадкоємцем усього майна померлої ОСОБА_3 . До складу спадкового майна, на яке не оформлено спадщину входить 65/1000 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належали  ОСОБА_5 , та після її смерті перейшли у власність ОСОБА_3 (мати позивачки), яка прийняла спадщину, однак за життя не оформила своїх спадкових прав на це майно. 
Таким чином, позивачка має право на спадщину у вигляді частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ,
Разом з тим, постановою державного нотаріуса від 07.10.2025 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку будинковолодіння позивачці було відмовлено через суперечливі дані щодо спадкового майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (наявність інформації про триваючий процес виділу частки та відкритого розділу у відповідному реєстрі). Постанова мотивована тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинковолодіння частка якого успадковується перебуває в процесі поділу, зумовленому не закінченим процесом виділення частки одного з співвласників в натурі. Здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо відповідного об`єкта нерухомості неможливе до завершення процесу поділу, який можливий лише у разі визнанням решти будинковолодіння, що залишилось окремим об`єктом нерухомості.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. 
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові Судової палати у цивільних справах від 18 лютого 2015 р. у справі N 6-244цс14, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Водночас, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Такий висновок відповідає позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16 (провадження N 61-39511св18).
Суд зауважує і те, що відсутність реєстрації права власності спадкодавця відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи права володіння належним їй на праві власності майном, адже таке право було зареєстроване в органах БТІ, відповідно до вимог законодавства що діяло раніше. Ця правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постановах від 20.05.2020 року у справі № 303/6974/16 (провадження N 61-39511св18), від 14.08.2019 року у справі № 523/3522/16-ц. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 3 та п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до п.п. 4.16-4.18 п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року N 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. 
Таким чином, оскільки право ОСОБА_5 (бабусі позивачки) як спадкодавця ОСОБА_3 (матері позивачки) на частку у нерухомому майні було зареєстроване в органах БТІ, така реєстрація є належним підтвердженням факту набуття нею права на це майно. ОСОБА_3 , як спадкоємець ОСОБА_5 набула право на належну ОСОБА_5 частку будинковолодіння, як спадкове майно, проте не звернулася до державного реєстратора по реєстрацію цього права у відповідному реєстрі.
За цих обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права на частку у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розмір успадкованої позивачкою частки у праві спільної власності на будинковолодіння суд виходить з наступного.
Згідно з виписками з матеріалів інвентаризаційної справи КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.12.2019 року № 4324 та з інвентаризаційних матеріалів КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» від 05.05.2022 року № 1731 співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 початково були: ОСОБА_2 (735/1000), ОСОБА_4 (200/1000) та ОСОБА_5 (65/1000).
ОСОБА_5 , якій належала 65/1000 частка будинковолодіння померла 1993 року. В порядку спадкування її частка перейшла у власність її доньки ОСОБА_3 , яка, проте, за життя, не зареєструвала своє право власності на це нерухоме майно. В 2016 році ОСОБА_3 померла. У зв`язку із її смертю відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на 65/1000 частки будинковолодіння. 
Згідно з вимог ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Таким чином, позивачка набула право на 65/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка у свою чергу набула відповідне майно у спадок після ОСОБА_5 .
Водночас, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21.06.2022 року (справа № 569/1964/22) належна одному з співвласників - ОСОБА_4 200/1000 частка спірного будинковолодіння була виділена в натурі в окремий об`єкт нерухомості, якому в подальшому було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 . Внаслідок відповідного виділу частки об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 змінився, його загальна площа зменшилася, а частки співвласників, що залишилися підлягали перерахунку за правилами пропорційності. Проте питання перерахунку розміру часток співвласників будинковолодіння, як нового об`єкту нерухомості, який утворився в результаті виділення частки ОСОБА_4 в натурі, в межах судової справи № 569/1964/22 не вирішувалося.
Суд погоджується з доводами позивачи щодо необхідності здійснення перерахунку розміру часток співвласників у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , як новоствореному самостійному об`єкті нерухомого майна, який утворився після виділення 200/1000 частки співвласника ОСОБА_4 в натурі.
Залишкова ідеальна частка будинку становить 800/1000, що обраховується як: 1000/1000 - 200/1000 (частка ОСОБА_4 , що виділена). Частки співвласників, які залишилися у будинковолодінні, як новому об`єкті нерухомості підлягали перерахуванню пропорційно їх первинних часток, відносно нового знаменника (800). Частка ОСОБА_5 (визнання права, на яку є предметом дійсного позову): 65/800 * 100% = 8,125%, що математично відповідає дробу 81/1000. Частка ОСОБА_2 : 735/800 * 100% = 91,875%, що математично відповідає дробу 919/1000. Сума нових часток: 81/1000 + 919/1000 = 1000/1000 (ціле).
Таким чином, перерахований розмір часток співвласників будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , як новоствореного об`єкта нерухомого майна, що утворився в результаті виділення частки ОСОБА_4 в натурі становить: 919/1000 частка ОСОБА_2 (що відповідає частці 735/1000, яка існувала до виділення частки ОСОБА_4 в натурі) та 81/1000 частка ОСОБА_5 (що відповідає частці 65/1000, яка існувала до виділення частки ОСОБА_4 в натурі), право на яку в порядку спадкування переходить до позивачки. 
У Постанові від 16.06.2021 року у справі № 570/997/19 Верховний Суд зазначив, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Тобто, попереднє визнання права власності за спадкодавцем не вимагається, а таке право може бути визнано відразу за спадкоємцем. 
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання за позивачкою права власності на 81/1000 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті її матері  ОСОБА_3 , яка у свою чергу набула відповідне майно у спадок після  ОСОБА_5 . 
Вирішуючи питання про визнання будинковолодіння, яке залишилося в результаті виділення частки одного з співвласників в натурі окремим об`єктом нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності позивачи та відповідача - 1 суд виходить з наступного.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2025 року № 445663133 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомості який перебуває в процесі поділу. 
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості або виділу частки з об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. На кожний новостворений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, а також присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів. Закритий розділ повинен містити посилання на діючий розділ відповідного об`єкта. Діючий розділ повинен містити посилання на закритий розділ відповідного об`єкта. Відповідно до ч.7 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 6, 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 04.10.1991 року, судам підвідомчі спори, пов`язані з правом приватної власності на жилий будинок, зокрема про визнання права власності на будинок або його частину, про виділ частки з будинку (поділ будинку), що є спільною власністю, про зміну розміру часток будинку, що знаходиться в спільній частковій власності;
При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.
Здійснюючи аналіз наведених норм Верховний суд у Постанові від 28.03.2023 року у справі № 500/3987/16-ц зазначає: виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них". Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна № 55 від 18.06.2007 року, затвердженою в Мінюсті України від 06.07.2007 року. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. З урахуванням наведеного, з метою забезпечення можливості проведення подальшої реєстрації виділеного об`єкта нерухомості, при зазначенні конкретних об`єктів, які виділяються відповідно до належної особі частки, у судовому рішенні слід зазначати, що вони є окремими об`єктами нерухомого майна. 
Суд вважає, що для цілей забезпечення можливості проведення державної реєстрації права Позивача на спадщину слід визнати будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке утворилося в результаті виділу в натурі 20/100 частки ОСОБА_4 , окремим об`єктом нерухомості що складає цілу ідеальну частку, який перебуває у спільній частковій власності: ОСОБА_2 , якому належить частка у розмірі 919/1000 (що відповідає його сукупній частці 735/1000, яка існувала до виділення з будинковолодіння частки ОСОБА_4 в натурі) та ОСОБА_1 , якій належить частка у розмірі 81/1000 (що відповідає частці 65/1000, яка існувала до виділення з будинковолодіння частки ОСОБА_4 в натурі).
Вирішуючи питання можливості припинення права позивачки на частку на користь відповідача - 1, з стягненням з нього грошової компенсації в рахунок її вартості, слід зауважити наступне.
Позивачка вказує, що є особою похилого віку, має власне житло, де фактично проживає, не має змоги та бажання проживати спільно з відповідачем - 1. Водночас, незначний розмір належної їй частки не дозволяє здійснити її виділення в натурі в самостійний об`єкт нерухомості. Спільне ж володіння та користування майном з Відповідачем, без можливості його використання за призначенням, не здатне забезпечити належну реалізацію інтересів позивачки, як власника такого майна. З огляду на ці обставини та незначний розмір частки (81/1000) позивачка просить суд припинити її право власності на частку у будинковолодінні на користь відповідача - 1 ОСОБА_2 , з стягненням з нього грошової компенсації її вартості.
Судом встановлено, що згідно з випискою з матеріалів інвентаризаційної справи Рівненського МБТІ від 30.12.2019 року та Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2025 року житлова площа будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , становить 85,4 м.кв. Належна позивачці 81/1000 частка у будинку у фізичному вимірі становить близько 7 м.кв. (85,4*81/1000). Таким чином, з врахуванням вимог ст. 47 Житлового кодексу України щодо 13,65 кв.м. мінімальної норми житлової площі на одну особу, виділення частки позивачки в натурі не є можливим. 
За вимогами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. 
Згідно ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Відповідно до ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. 
Позивачка бажає отримати грошову компенсацію в рахунок своєї частки, а відповідач – 1 - ОСОБА_2 , визнавши позов, фактично погодився виплатити таку компенсацію та набути право власності на частку. 
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовну вимогу обґрунтованою щодо припинення права власності на належну позивачці частку у будинковолодінні на користь відповідача - 1 ОСОБА_2 , з стягненням з нього на її користь грошової компенсації вартості цієї частки.
Згідно з висновком ТОВ «Консалтинг-Експерт І» ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30.09.2025 року становить 1 107 000,00 грн. Вартість 81/1000 частки позивачки складає 89 667,00 грн. А тому ця сума підлягає стягненню з відповідача - 1 на користь позивачки в рахунок компенсації вартості відступленої частки. 
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється. 
Аналіз норм ст.ст. 355, 356, 364, 367 ЦК України дозволяє стверджувати, що право спільної часткової власності пов`язане з існуванням принаймні двох співвласників, з визначеними частками. У разі ж об`єднання усіх часток у власності однієї особи, право спільної часткової власності на таке майно припиняється, а майно переходить в приватну власність цієї особи. 
У Постанові від 09.09.2024 року у справі № 671/1543/21 Верховний Суд виклав правову позицію, у якій вказав, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. 
З метою процесуальної економії та ефективного захисту прав, суд вважає за можливе вирішити питання щодо переходу права власності на належну позивачці частку до відповідача - 1, одночасно з присудженням стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації її вартості. 
Внаслідок припинення права позивачки на 81/1000 частку та переходу її до ОСОБА_2 , останній стає власником 1000/1000 часток (919/1000 + 81/1000), тобто будинковолодіння, як цілого об`єкта нерухомого майна. З врахуванням вимог ст.ст. 346, 355 ЦК України, у разі поєднання всіх часток у власності однієї особи право спільної часткової власності припиняється, і особа набуває право приватної власності на майно, як на окремий цілісний об`єкт.
У зв`язку із цим, суд погоджується з обґрунтованістю вимоги щодо припинення права спільної часткової власності на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним визнанням відповідного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами особистою приватною власністю ОСОБА_2 , як єдиного власника. 
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. 
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 
Позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 8 565,60 грн. Поверненню підлягає 50% від цієї суми, що становить 4 282,80 грн. Решту судових витрат позивачка просила залишити за собою. 
З огляду на встановлені судом обставини, на які представник позивача – адвокат Ляшко Д.В. посилався, як на підставу позовних вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову та його задоволення.
Керуючись ст.ст. 16, 29, 183, 316, 317, 319, 328, 346, 355, 358, 364, 367, 388, 392, 12,16, 1217, 1218, 1268, 1269, 1296 ЦК України, ст.ст. 12-13, 81, 142, 200, 206, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рівненської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, визначення розміру часток, припинення права на частку з стягненням компенсації, визнання права власності – задоволити. 
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 81/1000 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (що відповідає частці 65/1000, яка існувала до виділення належної ОСОБА_4 20/100 частки будинковолодіння в натурі).
Визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який утворився в результаті виділення належної ОСОБА_4 20/100 частки в натурі, окремим об`єктом нерухомого майна, що становить цілу ідеальну частку та здійснити перерахунок розміру часток його співвласників: розмір частки ОСОБА_2 становить 919/1000 (що відповідає частці 735/1000, яка існувала до виділення частки ОСОБА_4 в натурі); розмір частки ОСОБА_1 становить 81/1000 (що відповідає частці 65/1000, яка існувала до виділення частки ОСОБА_4 в натурі).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 89 667,00 гривень в рахунок компенсації вартості 81/1000 частки у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинити право спільної власності ОСОБА_1 на 81/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати право власності на цю частку за ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомого майна, що складає цілу ідеальну частку, припинивши право спільної часткової власності на цей об`єкт.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при зверненні до суду, відповідно до квитанції № 1229-9082-8352-2247 від 23.10.2025 року та квитанції № 7086-8077-1459-1287 від 21.11.2025 року, судового збору, що становить 4 282 (чотири тисячі двісті вісімдесят дві) гривні 80 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 07.09.1998 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач - 1: ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_7 виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 15.02.2000 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .).

Відповідач – 2: Рівненська міська рада (м. Рівне, вул. Соборна, 12а, ЄДРПОУ - 34847334).

Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук