Справа № 504/2367/25 
Номер провадження 2/504/1280/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.02.2026	с-ще Доброслав 	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді- Вінської Н.В.,
при секретарі Коцар А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Регіональна товарна біржа, про визнання договору купівлі – продажу дійсним та визначення часток у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИВ:
17.06.2025 року представник позивачів адвокат Костинчук В.В. звернувся до Доброславського районного суду Одеської області позовом до в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року, укладеного на Регіональній товарній біржі ( код ЄДРПОУ: 25035940, адреса: 65111, м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога ( на теперішній час вул. Семена Палія). буд. 120) між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованого Регіональною товарною біржею в «Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості » № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року, визначивши за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 по 1/2 частки у праві спільної сумісної власності.
Ухвалою Доброславсього районного суду Одеської області від 23.06.2025 року провадження по справі було відкрито провадження у справі.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Костинчук В.В. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали письмову заяву, якою позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та справу розглянути за їх відсутності.
Відповідача ОСОБА_3 не з`явився, повідомлявся належним чином через систему Електронний Суд, користувачем якої є, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв з процесуальних питань до суду не надходило.
Представник третьої особи - Регіональної товарної біржа в судове засідання не з`явився
Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи повними та достатніми для розгляду справи за відсутності сторін, належним чином повідомлених.
Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року укладеного на Регіональній товарній біржі (код ЄДРПОУ: 25035940, адреса: 65111, м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога ( на теперішній час перейменована на вул. Семена Палія), буд. 120), ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_5 купили житловий будинок господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Даний договір відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Регіональній товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за р. №1/2000-00190 від 01.11.2000 року.
Зазначений договір був укладений на Регіональній товарній біржі 01.11.2000 року та зареєстрований в Комінтернівському Бюро технічної інвентаризації 30.11.2000 року під № 130 сторінка 170 реєстрова книга №1.
ОСОБА_5 під час укладення договору був неповнолітньою та правочин від його імені було вчинено її матір`ю ОСОБА_1 , яка на той час діяла як законний представник неповнолітньої доньки, діяла в її інтересах та на користь неповнолітньої особи, яка набула право власності, а також вона діяла і в своїх інтересах.
При укладенні договору купівлі-продажу покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_4 були виконані усі умови договору купівлі-продажу, було сплачено обумовлену договором купівлі-продажу суму за придбання будинку, отримані документи, зареєстровано право власності в РБТІ Комінтернівського району. Та одразу після укладення договору купівлі-продажу предмет договору житловий будинок була передана продавцем покупцям, які почали там проживати.
Рішенням Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області від 09.12.2022 року №516-ІІІ ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , передано безоплатно у спільну часткову власність в рівних частках кожному земельну ділянку кадастровий номер 5122782600:02:003:1127 загальною площею 0,0844 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із земель, що знаходяться у комунальній власності Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області (в межах с. Красносілка).
22 вересня 2023 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, після реєстрації якого було змінено прізвище дружини на « ОСОБА_7 ».
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про визнання угоди купівлі-продажу дійсною суд зазначає таке.
Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
У даному випадку біржова угода укладена у 1998 року, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР.
Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Зі змісту договору купівлі-продажу від 01.11.2000 року №1/2000-00190 слідує, що ця угода укладена на Регіональній товарній біржі відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».
Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
За своїм змістом договір №1/2000-00190 від 01.11.2000 року, укладений на Регіональній товарній біржі відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ.
Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.
Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства була виконана та проведена реєстрація отриманого у власність будинку у Комінтернівському Бюро технічної інвентаризації 30.11.2000 року під № 130 сторінка 170 реєстрова книга №1.
Зі змісту договору також слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 13 200 гривень.
Враховуючи вищевикладене договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року, укладений на Регіональній товарній біржі між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований Регіональною товарною біржею в «Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості » № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року, слід визнати дійсним.
Вирішуючи питання про визначення частки у спільній сумісній власності на житловий будинок між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожним суд зазначає таке.
Щодо вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини 1-3 статті 372 ЦК України).
У матеріалах справи відсутні будь-які документи чи докази, що підтверджують наявність між сторонами реального спору або конфлікту щодо визначення їх часток у праві власності на житловий будинок.
Співвласники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично згодні щодо розміру часток у майні, що фактично підтверджується поданням спільного.
За відсутності доказів спору суд не може розглядати справу по суті як спосіб оформлення домовленості.
Відповідно до ст. 3, 4, 5 ЦПК України суд здійснює захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Якщо між сторонами відсутній спір, суд не може підміняти собою нотаріальну процедуру оформлення поділу.
Стаття 364 ЦК України передбачає можливість виділу частки із спільної власності, але це здійснюється за згодою всіх співвласників шляхом нотаріально посвідченого договору або, за відсутності згоди, за рішенням суду.
Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів, що хтось із співвласників порушував або заперечував права іншого, чи що існує реальний конфлікт щодо розмірів часток у спільному майні.
З огляду на факт того, що співвласники є позивачами у справі, не мають спору щодо визначення часток у спільному майні відсутня необхідність вирішувати такі вимоги у позовному порядку.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду.
Керуючись ст. ст. 47, 227 ЦК України/в редакції 1963р./, ст.ст.12, 13, 19, 81, 89, 211, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 355, 370 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Регіональна товарна біржа, про визнання договору купівлі – продажу дійсним та визначення часток у спільній сумісній власності задовольнити частково.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року, укладений на Регіональній товарній біржі ( код ЄДРПОУ: 25035940, адреса: 65111, м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога ( на теперішній час вул. Семена Палія). буд. 120) між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованого Регіональною товарною біржею в «Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості » № 1/2000-00190 від 01 листопада 2000 року за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_8 набули права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0844 га, кадастровий номер 5122782600:02:003:1127, та який складається з літ. «А»- житловий будинок, літ. «а»- тамбур, літ. «Б»- гараж, літ. «В»- сарай, літ. «Г»- вбиральня, I - мощення, II - цистерна, 1 - ворота, 2 - огорожа.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Вінська Н. В.