ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №500/72/26
14 квітня 2026 року	м. Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через представника адвоката Дядика Ярослава Борисовича звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить: 
визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку,
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (ЄДРПОУ 14035769) зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 до страхового стажу його роботу в Чортківському райсількомунгоспі м. Чортків, Чортківського району, Тернопільської області у період з 06.06.1991 р. по 30.09.1997 р.,
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 05 вересня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 листопада 2025 року позивач вдруге звернувся у відділ обслуговування громадян №12 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку як потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, подавши необхідні документи.
Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 відмовлено у призначенні пенсії мотивуючи тим, що однією із обов`язкових умов для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є постійне проживання чи постійна робота в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 роки. Поданими документами підтверджено факт роботи (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 - 3 роки 7 місяців 30 днів. До періоду роботи в зоні посиленого радіологічного контролю не зараховано період роботи позивача з 06.06.1991 по 30.09.1997 в Чортківському райсількомунгоспі, так як містяться розбіжності між записами у трудовій книжці та архівної довідки №499 від 21.10.2025, в якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є запис про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.09.1991 про звільнення з роботи. Відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
З таким рішенням суб`єкта владних повноважень позивач погоджується, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 12.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
У поданому до суду відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проти позову заперечує та зазначає, що позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком 17.11.2025.
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке прийняло рішення №192650014614 від 21.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Вік позивача на момент звернення - 60 років 02 місяці 13 днів. Страховий стаж - 17 років 03 місяці 09 днів.
Згідно поданих позивачем документів періоди роботи (проживання) на території посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 рік становить 03 роки 07 місяців 30 днів.
З посиланням на положення статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вказує, що для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідний страховий стаж повинен становити не менше 15 років, згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, а саме з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року (право на пенсію із зниженням пенсійного віку 55 років) - не менше 25 років, зменшеного на 5 років, що становить 15 років.
До страхового стажу позивача не зараховано:
- період навчання з 27.12.1982 по 29.03.1983, відсутні відомості про одержання кваліфікації,
- період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997, оскільки містяться розбіжності між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025, у якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є записи про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.06.1991 про звільнення з роботи. Однак, відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
Також не взято до уваги протокол опиту свідків №2 від 17.11.2025, оскільки відомості про роботу відповідні документи щодо підтвердження стажу зберігаються в архівній установі.
Враховуючи вищенаведене, у позивача не має підстав для призначення пенсії за віком, оскільки у нього відсутній необхідний страховий стаж (25 років), що передбачено статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Вказує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 17.11.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 позивачу відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (25 років).
Страховий стаж позивача становить 17 років 03 місяці 09 днів.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи:
- період навчання з 27.12.1982 по 29.03.1983, відсутні відомості про одержання кваліфікації; 
- період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997 так як міститься розбіжність між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025, в якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є запис про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.09.1991 про звільнення з роботи. Відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
Також не взято до уваги протокол опиту свідків №2 від 17.11.2025, оскільки відомості про роботу відповідні документи щодо підтвердження стажу зберігаються в архівній установі.
Згідно поданих позивачем документів період роботи (проживання) на території посиленого радіоактивного контролю станом на 01.01.1993 становить 03 роки 07 місяців 30 днів при необхідних не менше 4 років, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 17.11.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 прийнятим за принципом екстериторіальності позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (25 років).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 02.12.2025 №1900-0215-8/55500 позивача повідомлено, що згідно поданих ним заяв від 23.10.2025 та 17.11.2025 відмовлено в призначенні пенсії за віком у відповідності до норм закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та надано копії рішень.
Зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 вбачається, що вік позивача на момент звернення до органу Пенсійного фонду України - 60 років 02 місяці 13 днів. Страховий стаж особи - 17 років 03 місяці 09 днів.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи:
- період навчання з 27.12.1982 по 29.03.1983, відсутні відомості про одержання кваліфікації; 
- період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997 так як міститься розбіжність між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025, в якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є запис про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.09.1991 про звільнення з роботи. Відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
Також не взято до уваги протокол опиту свідків №2 від 17.11.2025, оскільки відомості про роботу відповідні документи щодо підтвердження стажу зберігаються в архівній установі. Відповідно до п.17 Постанови КМУ №637 від 12.08.1993, показання свідків застосовуються лише у разі відсутності документів та неможливості їх відновлення.
Згідно поданих документів період роботи (проживання) на території посиленого радіоактивного контролю станом на 01.01.1993 становить 03 роки 07 місяців 30 днів, загальний період роботи (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю становить 03 роки 07 місяців 30 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років.
Позивач вважає, що відмова відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку є протиправною, порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду з цим позовом.
До спірних правовідносин суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону №796-ХІІ. Згідно з частиною третьою цієї статті призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - зменшення віку передбачено на 2 роки та додатково 1 за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналіз наведених положень Закону свідчить, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року.
При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.
Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, але постійного проживали/постійно працювали у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за 3 роки проживання/роботи.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону (частини друга та третя статті 55 Закону №796-XII).
За умовами частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII.
Положення Закону №796-ХІІ за дотриманням умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше 5 років, та, відповідно, необхідний стаж.
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 25 років.
В рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи:
- період навчання з 27.12.1982 по 29.03.1983, відсутні відомості про одержання кваліфікації; 
- період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997 так як міститься розбіжність між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025, в якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є запис про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.09.1991 про звільнення з роботи. Відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
Щодо незарахування спірного періоду трудової діяльності позивача з 06.06.1991 по 30.09.1997, то судом враховано наступне.
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (частина третя статті 24 Закону №1058-ІV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктами 1, 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Положеннями частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На підтвердження страхового стажу позивач надав відповідачам трудову книжку серії НОМЕР_2 , дата заповнення 03.04.1986, яка містить такі записи щодо спірного періоду його трудової діяльності:
Чортківський райсількомунгосп,
запис №7 - 06.06.1991 прийнятий на роботу машиністом автокрана (наказ №64 від 06.06.1991),
запис №8 - 30.09.1987 звільнений з роботи по ст.38 КЗпП України (наказ №40 від 30.09.1997).
Кожен з записів засвідчений наказами на підставі яких внесено відповідні записи та запис про звільнення скріплений печаткою підприємства.
Вказаний період трудової діяльності позивача не зарахований до страхового стажу через те, що міститься розбіжність між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025, в якій зазначено, що в книзі реєстрації номерів наказів є запис про наказ №64 від 06.06.1991 про прийом на роботу та запис наказ №41 від 30.09.1991 про звільнення з роботи. Відповідно до вищезазначеної довідки неможливо зарахувати до страхового стажу періоди відповідно до наказів про прийняття та звільнення з роботи, оскільки відсутній період роботи та зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним.
Також не взято до уваги протокол опиту свідків №2 від 17.11.2025, оскільки відомості про роботу відповідні документи щодо підтвердження стажу зберігаються в архівній установі. Відповідно до п.17 Постанови КМУ №637 від 12.08.1993, показання свідків застосовуються лише у разі відсутності документів та неможливості їх відновлення.
Порядок ведення трудових книжок на час прийняття позивача на роботу був визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі - Інструкція №162), у якій вказано, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
У подальшому порядок ведення трудових книжок було врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція № 58).
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Варто зазначити, що в спірному випадку у поданій трудовій книжці записи щодо прийняття та звільнення з роботи містять відповідні дати та документи, на основі яких внесено записи та підпис відповідальної особи, а тому розбіжність між записами трудової книжки та довідки №499 від 21.10.2025 не може бути підставою для неврахування відповідного періоду трудової діяльності при обчисленні стажу роботи.
Додатково позивачем на підтвердження трудового стажу в Чортківському райсількомунгоспі надано архівну довідку №499 видану 21.10.2025 Чортківським районним комунальним підприємством "Трудовий архів", де вказано що "В книзі реєстрації номерів наказів Чортківського райсількомунгоспу яка знаходиться на зберіганні в Чортківському РКП "Трудовий архів" є запис "наказ №64 від 06.06.1991р. "Про прийом на роботу Лопатинського Тараса" та запис "наказ №41 від 30.09.1997р. "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 " так в документах.
Оскільки відомості про роботу відповідні документи щодо підтвердження стажу зберігаються в архівній установі, протокол опиту свідків №2 від 17.11.2025 за спірний період не взято до уваги, відповідно до п.17 Постанови КМУ №637 від 12.08.1993, показання свідків застосовуються лише у разі відсутності документів та неможливості їх відновлення 
Однак Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області формально підходить до питання зарахування страхового стажу та не враховує, що основною умовою для зарахування трудового стажу до 01.01.2004 є належне підтвердження трудових правовідносин записами трудової книжки або іншими документами, визначеними у Порядку №637.
Суд зазначає, що позивач працював у спірний період машиністом автокрана Чортківському райсількомунгоспі і період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997 підтверджений належними записами трудової книжки.
Суд враховує також актуальну практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а саме позицію, що викладена у постанові від 28.01.2025 у справі №300/8132/23 про те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж. Разом з тим, у разі якщо остання містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності) то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку №637. Також у разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків , які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Враховуючи наведені положення законодавства, суд вважає, що відомості про роботу в Чортківському райсількомунгоспі з 06.06.1991 по 30.09.1997, наведені у трудовій книжці позивача, є достовірними та повними та не потребують уточнення. Відтак, не зарахувавши до страхового стажу трудову діяльність позивача, відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяв протиправно.
З метою належного та ефективного поновлення порушеного права позивача слід визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню в частині відмови зарахувати спірний період з 06.06.1991 по 30.09.1997 до страхового стажу.
Суд зауважує, що належним відповідачем за позовними вимогами позивача є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії.
Отже, саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області суд покладає обов`язок зарахувати вказаний вище період до страхового стажу позивача.
В даному випадку для встановлення належного відповідача визначальним є те, структурний підрозділ якого пенсійного органу розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком від 17.11.2025.
Щодо позовної вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 05 вересня 2025 року, то суд зауважує таке.
Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Так, питання призначення і виплати пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
Відтак, позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.
Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другу статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти відповідне рішення.
При цьому, на думку суду, оскільки за принципом екстериторіальності спірне рішення про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 від 21.11.2025 №192650014614 прийняло Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, то саме цей територіальний орган слід зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії позивачу та прийняти відповідне рішення.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прав позивача не порушило. У позові до цього відповідача слід відмовити.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд наголошує на тому, що в силу вимог частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У контексті зазначених положень КАС України, суд звертає увагу позивача на те, що закріплені у частині другій статті 77 КАС України норми права щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень доведення правомірності прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій чи бездіяльності, не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, рішенням якого було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом, судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 532,48 грн.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №192650014614 від 21.11.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку в частині відмови зарахувати до страхового стажу період роботи з 06.06.1991 по 30.09.1997.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 06.06.1991 р. по 30.09.1997 в Чортківському райсількомунгоспі згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 03.04.1986.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 532,48 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складено і підписано 14 квітня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ); 
відповідачі:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 код ЄДРПОУ: 14035769). 
- Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, 49094, код ЄДРПОУ: 21910427).
Головуючий суддя Мартиць О.І.