ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 990/305/25
провадження № 11-490заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання Лупінос Я. В.,
позивача ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),
представника відповідача - Леошка Д. Д.,
розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції справу № 990/305/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2025 року (судді Тацій Л. В., Гриців М. І., Коваленко Н. В., Стеценко С. Г., Шарапа В. М.), та
УСТАНОВИЛА:

Вступ ОСОБА_1 (далі також - позивач) як кандидат на посаду судді апеляційного суду отримав негативні бали за результатами оцінювання екзаменаційною комісією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) практичних завдань, виконаних ним в межах кваліфікаційного іспиту. Не погодившись із такими балами, подав до Комісії скаргу, в якій просив переглянути це рішення та провести перевірку стосовно допущення відносно нього дискримінації під час оцінювання його робіт. Поряд із цим просив надати йому для порівняння практичні роботи того кандидата, який отримав максимальний бал за наслідками оцінювання. 
Комісія листом повідомила ОСОБА_1 про відсутність у неї законодавчо визначених підстав для перегляду та повторного оцінювання виконаних ним практичних завдань. Також вказала, що позивач не зазнав обмежень у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у задоволенні позову відмовив з тих підстав, що ВККС у спірному випадку не допустила протиправної бездіяльності і належним чином розглянула скаргу позивача.
Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача підтвердила, що чинне законодавство передбачає перелік випадків, за яких Комісія переглядає виставлені екзаменаційною комісією бали за виконання кандидатами на посаду судді апеляційного суду практичних завдань. Подання скарги кандидатом, який не згоден із такими балами, не належить до такого випадку.
Доводи позивача про допущення стосовно нього дискримінації Велика Палата Верховного Суду визнала незмістовними та не підтвердженими доказами. Крім того, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суд не зобов`язаний досліджувати / витребовувати увесь масив доказів, які надають сторони суду або просять його їх витребувати. Процес доказування в адміністративному судочинстві обмежений дослідженням лише тих доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також входять до предмета доказування.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду залишила апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 21 липня 2025 року ОСОБА_1 поштою направив до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції позов до ВККС, у якому просив [з урахуванням уточнень] визнати протиправною бездіяльність ВККС щодо розгляду скарги від 09 травня 2025 року та зобов`язати відповідача:
- переглянути рішення екзаменаційної комісії (колегії Комісії), яким оцінено виконання ОСОБА_1 двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду на підставі приписів частини другої статті 55 і частини третьої статті 8 Конституції України з дотриманням приписів Методичних вказівок з оцінювання практичного завдання з кримінальної спеціалізації, виконаного кандидатами на посаду суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту, із зазначенням у екзаменаційних відомостях кожним з екзаменаторів 6 доданків, із суми яких складається загальна оцінка кожного з них;
- провести перевірку стосовно допущення дискримінації під час оцінювання виконання ОСОБА_1 двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду на підставі припису частини першої статті 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» за його участі з наданням для ознайомлення і порівняння практичних робіт та екзаменаційних відомостей щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5.
2. Крім того, позивач просив суд на стадії підготовки справи до розгляду витребувати у ВККС: 1) дві практичні роботи і відомості про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5; 2) матеріали перевірки за його скаргою від 09 травня 2025 року.
3. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що у межах конкурсу на посаду судді апеляційного суду (кримінальна спеціалізація) 12 лютого 2025 року виконав практичне завдання, яке складалося з вирішення двох завдань (написання рішень суду апеляційної інстанції). Наголошував, що практичні завдання були простими, тому вважає, що виконав їх на належному рівні. Поряд із цим зауважив, що, виконуючи практичне завдання, свідомо відступив від висновків Верховного Суду із наведенням мотивів незгоди. 
Комісія оцінила написання ОСОБА_1 практичного завдання № 1 в 35,5 бала, а завдання № 2 - у 50 балів. Такі бали позивач вважає необґрунтованими з огляду на недотримання Комісією Методичних вказівок з оцінювання практичного завдання з кримінальної спеціалізації, виконаного кандидатами на посаду суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту, затверджених рішенням ВККС від 17 липня 2024 року № 228/зп-24 (далі - Методичні вказівки). Також наполягає, що під час оцінювання його робіт стосовно нього було допущено дискримінацію.
Прояв дискримінації позивач обґрунтовує тим, що Комісією вочевидь знижені бали за виконані завдання через те, що ОСОБА_1 при написанні модельних судових рішень відступив від правової позиції Верховного Суду. З цього приводу у засобах масової інформації член ВККС ОСОБА_3 висловив думку, яка підтверджує, на переконання позивача, прояв дискримінації до нього за такою ознакою.
Позивач також вважає, що за певними ознаками викладення ним тексту рішень (за стилістикою тощо) у межах виконання практичного завдання член ВККС ОСОБА_4 , який хоча і не входив до складу колегії, що перевіряла практичне завдання позивача, але мав змогу як суддя Третього апеляційного адміністративного суду, що неодноразово переглядав судові рішення, ухвалені позивачем, допомогти в ідентифікації практичної роботи ОСОБА_1 .
На переконання позивача, упереджене ставлення до нього також зумовлено його неодноразовими публікаціями та виступами у засобах масової інформації з критикою роботи Комісії.
З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 09 травня 2025 року звернувся до Комісії із заявою, в якій просив переглянути рішення екзаменаційної комісії (колегії Комісії), яким оцінено виконання ним практичних робіт, на підставі приписів частини третьої статті 8, частини другої статті 55 Конституції України та із дотриманням вимог Методичних вказівок, а також провести перевірку на предмет допущення дискримінації шляхом надання для ознайомлення і порівняння практичних робіт та екзаменаційних відомостей щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 . Проте Комісія 12 червня 2025 року надіслала позивачу лист, складений працівником апарату, в якому повідомлено, що ні перегляду рішення екзаменаційної комісії, ні перевірки на предмет допущення дискримінації проводитися не буде.
Позивач переконаний, що Комісія допустила бездіяльність стосовно розгляду скарги у двох її частинах. Так, Конституція України гарантує кандидату на посаду судді апеляційного суду право на оскарження рішення екзаменаційної комісії до Комісії, яка діє як суд. Відтак Комісія, отримавши скаргу, мала переглянути означене рішення на пленарному засіданні, керуючись приписами частини другої статті 55 і частини третьої статті 8 Конституції України та статей 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Позивач наполягає, що встановлення наявності / відсутності дискримінації (з урахуванням обставин недотримання екзаменаційною комісією вимог Методичних вказівок у частині проставлення всіх 6 доданків, з яких складається оцінка) можливе шляхом перегляду рішення, прийнятого Комісією за наслідками оцінювання позивача, проведення нового оцінювання з дотриманням вимог Методичних вказівок та порівняння результатів з якістю виконання практичного завдання та оцінками конкурсанта ОСОБА_5 , яка виконала ці завдання найкраще.
4. За наслідками подання уточнень до адміністративного суду на пропозицію, викладену в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 липня 2025 року, ОСОБА_1 повідомив суду, що жодних правовідносин між ним та ОСОБА_5 немає, результати вказаного кандидата він не ставить під сумнів, а лише намагається захистити власний результат. Зазначив, що при порівнянні робіт можуть бути змінені лише його оцінки, а не ОСОБА_5 . З огляду на викладене не вбачав підстав для залучення ОСОБА_5 як третьої особи на будь-якій стороні.
Рух справи в суді першої інстанції
5. Ухвалою від 07 липня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 , запропонувавши йому уточнити предмет спору з конкретизацією вимог і викладом обставин, передбачених статтею 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з підтвердженням обставин, якими обґрунтовуються його позовні вимоги, зокрема в частині формулювання позовної вимоги про зобов`язання ВККС провести перевірку стосовно допущення дискримінації із наданням для ознайомлення і порівняння практичних робіт і екзаменаційних відомостей щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5
Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що виклад обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не дозволяє визначити підстави адміністративного позову, зокрема встановити, які правовідносини виникли між ним та кандидатом на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 . Крім того, вимагаючи витребувати у ВККС дві практичні роботи вказаного кандидата для порівняння, позивач не зазначає ОСОБА_5 третьою особою або іншим учасником справи та не наводить обґрунтування, чи може рішення у цій справі вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки вказаної вище особи.
6. Після надходження уточнень до адміністративного позову [описано в пункті 4 цієї постанови] Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 14 липня 2025 року відкрив провадження у справі та, серед іншого, витребував у ВККС належним чином засвідчені копії матеріалів перевірки за скаргою ОСОБА_1 від 09 травня 2025 року, інших документів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом вказаної ухвали суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування практичних робіт позивача та кандидата на посаду апеляційного суду ОСОБА_5 і відомостей про їх оцінювання, позаяк позивач у поданій на усунення недоліків позову заяві зазначив, що предметом оскарження у цій справі є саме бездіяльність ВККС та зобов`язання відповідача розглянути скаргу  ОСОБА_1 , зокрема, у частині застосування до позивача дискримінації. 
7. 21 липня 2025 року ОСОБА_1 надіслав поштою до суду першої інстанції заяву про витребування доказів, за змістом якої повторно просив суд витребувати у Комісії дві практичні роботи і відомості про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 Зазначив, що відмова у задоволенні такого клопотання стане доказом порушення судом приписів статей 2, 80 КАС України, статей 8, 24 Конституції України, статей 6, 14 Конвенції.
8. У судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2025 року, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, порадившись на місці, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів з тих підстав, що матеріали, які просить витребувати позивач, не стосуються предмета доказування у цій справі, але стосуються іншого учасника конкурсу. У цьому ж судовому засіданні суд першої інстанції на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про прослуховування аудіозапису пресконференції члена ВККС ОСОБА_3
Позиція відповідача
9. У відзиві на позов Комісія просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі. 
Зазначала, що у листі від 12 червня 2025 року № 21-5034/25 позивачу надано вичерпну відповідь на поставлені ОСОБА_1 у скарзі від 09 травня 2025 року питання. Зокрема роз`яснено, що чинне законодавство та рішення ВККС не передбачають можливості перегляду рішень екзаменаційної комісії щодо перевірки практичних завдань за скаргою учасника кваліфікаційного оцінювання, а також формування (затвердження) екзаменаційних відомостей оцінювання практичного завдання з фіксацією балів, виставлених за показники, зазначені в Методичних вказівках. При цьому у спірному випадку бездіяльність як форма негативної поведінки відсутня.
Комісія звернула увагу, що надання будь-якому кандидату доступу до матеріалів інших учасників кваліфікаційного іспиту не здійснюється. 
Наголосила, що підстави і мотиви, з якими позивач звертається до суду у цій справі, збігаються з підставами і мотивами позову, який був предметом розгляду у справі № 990/217/25. Подання позову до Комісії з тим самим предметом та з тих самих підстав суперечить приписам пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України. 
Щодо вимоги про проведення повторної оцінки виконаних позивачем практичних завдань ВККС зазначає, що єдиною підставою для проведення повторної перевірки іншою екзаменаційною комісією практичного завдання учасника іспиту є встановлення суттєвих (20 і більше відсотків) розбіжностей в оцінках членів екзаменаційної комісії роботи такого учасника. Відсутність цієї розбіжності свідчить, що члени екзаменаційної комісії дотрималися єдиних (уніфікованих) підходів перевірки практичних робіт за вимогами, визначеними Методичними вказівками.
Відповідач наголошує, що при здійсненні своїх повноважень він не вийшов за межі компетенції та дотримався вимог, закріплених у статті 2 КАС України, під час реалізації дискреційних повноважень.
Установлені судом першої інстанції обставини справи
10. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду встановив, що рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах (далі - конкурс), із заявою про участь в якому звернувся, зокрема, ОСОБА_1 .
11. Комісія рішенням від 19 червня 2024 року № 184/зп-24 призначила кваліфікаційне оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах 821 кандидату з кримінальної спеціалізації, 686 - із цивільної спеціалізації, в тому числі позивачу.
Цим же рішенням встановила черговість етапів кваліфікаційного оцінювання: перший - складання кваліфікаційного іспиту; другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.
12. Комісія рішенням від 17 липня 2024 року № 228/зп-24 (зі змінами згідно з рішенням Комісії від 29 січня 2025 року № 28/зп-25) затвердила Методичні вказівки, відповідно до яких максимально можливий бал за кожне модельне судове рішення становить 75 балів.
13. Комісія рішенням від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 (зі змінами) призначила кваліфікаційний іспит під час кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та визначила черговість етапів його проведення: перший етап - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий етап - тестування когнітивних здібностей; третій етап - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.
14. Рішенням Комісії від 21 жовтня 2024 року № 323/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного загального суду (кримінальна спеціалізація). Кандидатів, які успішно пройшли перший етап кваліфікаційного іспиту, допущено до тестування когнітивних здібностей, зокрема і позивача.
15. Рішенням Комісії від 20 січня 2025 року № 16/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати тестування когнітивних здібностей, складеного кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (кримінальна спеціалізація). До виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду (кримінальна спеціалізація) допущено 507 кандидатів, які успішно пройшли другий етап кваліфікаційного іспиту, в тому числі і ОСОБА_1 .
Цим рішенням також визначено особливості виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (кримінальна спеціалізація). Серед іншого встановлено, що виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу здійснюватиметься з використанням комп`ютерної техніки. Визначено, що максимально можливий бал за виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), - 150, та встановлено, що прохідний бал за виконання практичного завдання - 75 відсотків максимально можливого бала, або 112,5 бала.
16. Комісія рішенням від 22 січня 2025 року № 21/зп-25 затвердила склад екзаменаційної комісії для перевірки та оцінювання практичних завдань, виконаних кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація).
17. Згідно із графіком, визначеним рішенням Комісії від 20 січня 2025 року № 16/зп-25, 12-14, 17-21 лютого 2025 року проведено третій етап кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду (кримінальна спеціалізація), участь в якому 12 лютого 2025 року взяв ОСОБА_1 .
18. Комісія рішенням від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 затвердила кодовані результати практичного завдання, виконаного 12-14 та 17-21 лютого 2025 року кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23.
Надалі Комісія рішенням від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25, серед іншого, затвердила декодовані результати практичного завдання, виконаного 12-14 та 17-21 лютого 2025 року кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), в тому числі ОСОБА_1 , який за результатами оцінювання першого судового рішення (код кандидата 0093254) отримав 35,5 бала, а за результатами другого (код кандидата 0071253) - 50 балів, що у сумі становить 85,5 бала (додаток № 1 до рішення).
Комісія також затвердила загальні результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів, зокрема ОСОБА_1 , який не склав відповідний етап кваліфікаційного оцінювання (додаток № 2 до рішення). Відмовила у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнала такими, що не підтвердили здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, припинила участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах 780 кандидатів на посади суддів, в тому числі ОСОБА_1 (додаток № 4 до рішення).
19. Не погодившись із результатами виконаного практичного завдання, позивач 09 травня 2025 року звернувся до Комісії зі скаргою, в якій просив:
- переглянути рішення екзаменаційної Комісії (колегії Комісії), яким оцінено виконання ОСОБА_1 двох практичних задач у конкурсі на посаду судді апеляційного суду на підставі приписів частини другої статті 55 і частини третьої статті 8 Конституції України з дотриманням приписів Методичних вказівок, із зазначенням у екзаменаційних відомостях кожним з екзаменаторів 6 доданків, із суми яких складається загальна оцінка кожного з них;
- провести перевірку стосовно допущення дискримінації під час оцінювання виконання ОСОБА_1 двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду на підставі припису частини першої статті 14 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі - Закон № 5207-VI) за його участі з наданням для ознайомлення і порівняння практичних робіт та екзаменаційних відомостей щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5;
- надати для ознайомлення і порівняння практичні роботи та екзаменаційні відомості щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5
20. Комісія листом № 21-5034/25 від 12 червня 2025 року надала позивачу відповідь на скаргу, відповідно до якої повідомила заявника, що нормативно-правовими актами і рішеннями ВККС не передбачено можливості перегляду рішень екзаменаційної комісії щодо перевірки практичних завдань за скаргою учасника кваліфікаційного іспиту, а також формування (затвердження) екзаменаційних відомостей оцінювання практичного завдання з фіксацією балів, виставлених за показники, зазначені в затверджених методичних вказівках з оцінювання практичних завдань, та/або затвердження (оформлення) інших документів, що відображають мотиви виставлення членами екзаменаційної комісії балів.
Повідомила, що відповідно до пункту 4.15 розділу 4 Положення про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затвердженого рішенням ВККС від 19 червня 2024 року № 185/зп-24 (далі - Положення № 185/зп-24), учасник має право на ознайомлення з інформацією про власні відповіді на запитання тесту (бланком відповідей), зошитом для виконання практичного завдання та всіма оцінками за результатами складання ним іспиту (без інформації про оцінювачів). Водночас надання будь-якому кандидату доступу до вказаних матеріалів інших учасників кваліфікаційного іспиту не здійснюється.
У відповіді, наданій Комісією, також зазначено, що умови проведення кваліфікаційного іспиту застосовано до всіх кандидатів на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах у межах конкурсу. Перевірка практичних робіт проводилась членами комісії у затвердженому складі та за умови неможливості ідентифікації автора роботи.
Комісія у відповіді зазначила, що відсутня ситуація, у якій кандидат на посаду судді за певними ознаками зазнав обмежень у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, визначеній Законом № 5207-VI.
21. ОСОБА_1 , вважаючи, що ВККС допустила протиправну бездіяльність, не розглянувши по суті його скаргу щодо дискримінації та не переглянувши своє рішення, яким оцінено виконання ним практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду, звернувся до суду першої інстанції із цим позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
22. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 10 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовив.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною підставою для проведення повторної перевірки іншою екзаменаційною комісією практичного завдання учасника іспиту є встановлення суттєвих (20 і більше відсотків) розбіжностей в оцінках членів екзаменаційної комісії роботи такого учасника. Ні Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), ні Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженим рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 [у редакції рішення ВККС від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23] (далі - Регламент ВККС), ні Положенням № 185/зп-24 не передбачено інших підстав для перегляду Комісією рішень екзаменаційної комісії, в тому числі і за скаргою учасника конкурсу. Враховуючи викладене, суд першої інстанції погодився з позицією відповідача, викладеною в листі № 21-5034/25 від 12 червня 2025 року, про відсутність правових підстав для перегляду рішення екзаменаційної комісії за скаргою ОСОБА_1 .
Щодо оформлення відповіді листом суд зазначив, що обрання такої форми не суперечить приписам Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) [враховуючи, що підстав для прийняття за результатами розгляду скарги адміністративного акта не було].
Суд визнав необґрунтованим довід ОСОБА_1 , що відповідач визнав наявними у нього повноваження на перегляд рішення екзаменаційної комісії з огляду на ухвалення ВККС рішення від 04 липня 2025 року № 132/зп-25, яким було переглянуто рішення екзаменаційної комісії стосовно іншого конкурсанта. За змістом вказаного рішення ВККС встановила, що практичну роботу одного із учасників кваліфікаційного іспиту взагалі не було оцінено з технічних причин. Ці обставини слугували підставою для ухвалення рішення про оцінювання першого модельного судового рішення означеного конкурсанта, а не про перегляд попередніх результатів. 
Відмову Комісії в частині надання для ознайомлення та порівняння виконаних практичних завдань ОСОБА_5 суд першої інстанції визнав правомірною та такою, що узгоджується із приписами пункту 4.15 Положення № 185/зп-24. 
Суд виснував, що всі доводи щодо застосування до нього дискримінації позивач обґрунтовує виключно припущеннями, посилаючись на ймовірне упереджене ставлення до нього, не надаючи будь-яких доказів існування таких дій. Зокрема, ОСОБА_1 не зазначив і не обґрунтував, за якою конкретно ознакою він зазнав дискримінації. Не надав позивач і доказів того, що він скористався правом [за наявності обґрунтованих сумнівів] заявити відвід комусь із членів Комісії і що така особа входила до складу екзаменаційної комісії. Публічний виступ одного із членів ВККС, у якому він висловив позицію щодо оцінювання практичного завдання, виконаного з відступом від висновків Верховного Суду, не може розцінюватися як офіційна позиція Комісія і не свідчить, що такий підхід було застосовано саме до позивача. Суд першої інстанції звернув увагу, що оцінювання практичної роботи кандидата у межах конкурсу є персональним, комплексним і враховує критерії, визначені Методичними вказівками, а не побудоване на порівнянні з іншими кандидатами.
Враховуючи викладене, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що Комісія, надаючи письмову відповідь у формі листа на скаргу позивача, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не допустила протиправної бездіяльності, повно та обґрунтовано надала відповіді на питання, поставлені заявником, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
23. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним, необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам процесуального закону та містить неправильно застосовані норми матеріального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції двічі протиправно відмовив позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів [практичних робіт кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5.], що є порушенням приписів статей 2, 9, 80 КАС України, статей 8, 24 Конституції України, статей 6, 14 Конвенції. З огляду на викладене ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції на стадії підготовки справи до розгляду задовольнити аналогічне клопотання про витребування доказів.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно у судовому засіданні відмовився дослідити доказ, поданий разом з позовом, а саме посилання на відео, в якому член Комісії, який оцінював практичну роботу позивача, визнав порушення Методичних вказівок. Такі дії суду свідчать про порушення приписів статей 9, 211 КАС України, статей 6, 14 Конвенції.
Висновок суду першої інстанції про відсутність у кандидата на посаду судді / судді права вимагати перегляду Комісією рішення її екзаменаційної комісії про оцінку практичного завдання є помилковим, адже позбавляє таких осіб гарантій ефективного захисту від незаконного звільнення та обмеження у допуску до професії, які закріплені на рівні Конституції України. На переконання скаржника, поза увагою суду першої інстанції залишилися доводи позову стосовно права на перегляд рішення екзаменаційної комісії відповідно до приписів статей 8, 43, 55 Конституції України.
Скаржник зазначає, що до поняття «дискримінації» належить, в тому числі, і припущення про таке негативне явище. У спірному випадку для встановлення наявності / відсутності дискримінації слід було провести перевірку шляхом перегляду рішення про оцінювання, провівши нове оцінювання з дотриманням вимог Методичних вказівок, і порівняти результати з якістю виконання практичного завдання та оцінками конкурсантки ОСОБА_5 [виконала завдання найкраще]. Проте суд першої інстанції узаконив бездіяльність відповідача стосовно проведення такої перевірки, виснувавши, що дискримінації допущено не було. Відтак, на переконання скаржника, суд перебрав на себе повноваження із проведення перевірки.
Скаржник переконаний, що сукупність порушень, допущених судом першої інстанції, доводить, що останній був упередженим, порушив принцип змагальності і перебрав на себе владні повноваження відповідача.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
24. У відзиві на апеляційну скаргу ВККС посилається на те, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування двох практичних робіт і відомостей про оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5, оскільки такі докази не стосуються предмета спору у цій справі та стосуються іншого кандидата. Аналогічні ознаки має і відеоматеріал, який містить публічний виступ члена Комісії. Відповідач наголошує, що предметом розгляду у цій справі є саме визнання протиправною бездіяльності Комісії щодо розгляду скарги від 09 травня 2025 року.
Звертає увагу, що приписи чинного законодавства не передбачають можливості перегляду результатів перевірки практичного завдання екзаменаційною комісією, окрім випадку встановлення суттєвих (20 і більше відсотків) розбіжностей в оцінках членів екзаменаційної комісії роботи такого учасника. 
Оскільки відсутня ситуація, за якої кандидат на посаду судді за певними ознаками зазнав обмежень у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі, визначеній Законом № 5207-VI, Комісія вважає, що у неї не було підстав для проведення повторної перевірки і оцінювання практичних робіт ОСОБА_1 у спосіб, про який він зазначає у позові.
З огляду на викладене відповідач стверджує, що Комісія, надаючи позивачу письмову відповідь у формі листа, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, не допустила протиправної бездіяльності, повно та обґрунтовано надала відповіді на питання, поставлені заявником. У зв`язку із цим просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Рух апеляційної скарги
25. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 14 січня 2026 року відкрила апеляційне провадження в цій справі. 
26. Суддя Великої Палати Верховного Суду Гімон М. М. в порядку підготовки до апеляційного розгляду справи № 990/305/25 ухвалою від 11 лютого 2026 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування у ВККС двох практичних робіт і відомостей про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5
Ухвала суду вмотивована тим, що задоволення означеного клопотання на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду, яка здійснюється суддею-доповідачем одноособово, є неприпустимим, оскільки поставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції в цій частині, враховуючи, що доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду аналогічних клопотань є одними із ключових аргументів апеляційної скарги.
27. Ухвалою від 11 лютого 2026 року Велика Палата Верховного Суду призначила справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи на 02 квітня 2026 року о 14:00.
28. Ухвалою від 24 лютого 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду Гімон М. М. задовольнив заяву ОСОБА_1 про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду. Доручив Кіровоградському окружному адміністративному суду забезпечити проведення судових засідань у справі № 990/305/25 в режимі відеоконференції.
29. Протокольною ухвалою від 02 квітня 2026 року Велика Палата Верховного Суду відмовила ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування у ВККС двох практичних робіт і відомостей про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5, а також у дослідженні відеозапису пресконференції члена ВККС ОСОБА_3 з мотивів, викладених у пунктах 57-60 цієї постанови.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи апеляційним судом
30. Відповідно до частин першої - третьої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Велика Палата перевірила у межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.
Ключові питання, на які мала надати відповідь Велика Палата Верховного Суду
31. З огляду на доводи сторін, що були висловлені в суді першої інстанції та на стадії апеляційного перегляду, а також висновки суду першої інстанції, з огляду на які було ухвалено рішення про відмову в позові, ключовими питаннями у цій справі, на які повинна надати відповідь Велика Палата Верховного Суду, є:
- чи мала Комісія обов`язок за скаргою позивача переглянути рішення екзаменаційної комісії, яким оцінено виконання ОСОБА_1 двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду;
- чи допустила Комісія дискримінацію стосовно позивача під час перевірки та оцінювання виконаних ним двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду;
- чи допустила Комісія протиправну бездіяльність, відмовивши позивачу в задоволенні його скарги та надіславши відповідь у формі листа;
- чи правомірно суд першої інстанції відхилив клопотання ОСОБА_1 про витребування для порівняння двох практичних робіт і відомостей про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5, а також про дослідження відеозапису пресконференції члена ВККС ОСОБА_3
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування у цій справі
Щодо відмови ВККС переглянути рішення екзаменаційної комісії про результати перевірки практичних завдань, виконаних позивачем
32. Вирішуючи перше ключове у цій справі питання, яке стосується обставин правомірності відмови Комісії переглянути рішення про результати перевірки практичних завдань кандидатів на посаду судді апеляційного суду, прийнятих екзаменаційними комісіями, утвореними зі складу членів ВККС, за скаргою такого кандидата, Велика Палата Верховного Суду виходить із такого.
33. За змістом абзаців першого, третього, четвертого частини третьої статті 74 Закону № 1402-VIII кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складання анонімних тестувань та практичних завдань. Практичні завдання проводяться щодо вибраної (вибраних) кандидатом спеціалізації (спеціалізацій) суду. Форма та зміст тестувань, практичних завдань, а також порядок їх проведення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Частина п`ята статті 74 Закону № 1402-VIII установлює, що кандидат на посаду судді вважається таким, що склав кваліфікаційний іспит з вибраної спеціалізації суду, якщо він:
1) набрав не менше 75 відсотків максимально можливого бала за тестування щодо історії української державності, загальних знань у сфері права та відповідної спеціалізації суду;
2) набрав не менше 75 відсотків максимально можливого бала за виконання практичного завдання щодо відповідної спеціалізації суду;
3) успішно пройшов тестування щодо когнітивних здібностей. Успішним проходженням вважається набрання кандидатом середнього допустимого бала тестування щодо когнітивних здібностей, встановленого ВККС.
Порушення процедури проведення кваліфікаційного іспиту може бути оскаржено в порядку, встановленому законом (частина одинадцята статті 74 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частин першої - четвертої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у пленарному складі ухвалюється більшістю від установленого цим Законом складу Комісії. Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, та інших осіб, які не є членами Комісії. Рішення палати Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалюється більшістю від складу палати з урахуванням членів іншої палати в разі їх залучення до участі в розгляді відповідного питання. Рішення колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалюється більшістю голосів. Палати та колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалюють свої рішення від імені Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу. Вища кваліфікаційна комісія суддів України може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо допуску до конкурсу або добору.
34. Організаційно-правові засади підготовки та проведення кваліфікаційного іспиту, форму та зміст тестувань, практичних завдань, методику оцінювання результатів іспиту під час добору на посаду судді місцевого суду, кваліфікаційного оцінювання та у зв`язку з наміром судді бути переведеним до іншого місцевого суду, а також засади формування рейтингу і резерву кандидатів на посаду судді місцевого суду визначені в Положенні № 185/зп-24.
Порядок оцінювання результатів виконання практичного завдання встановлений пунктом 5.5 розділу 5 Положення № 185/зп-24, в якому йдеться про таке.
Практичне завдання оцінюється екзаменаційною комісією, склад якої затверджується рішенням Комісії (підпункт 5.5.1). Методичні вказівки з оцінювання практичного завдання затверджуються Комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті (підпункт 5.5.4). Перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання (підпункт 5.5.5). За результатами перевірки практичного завдання кожним членом екзаменаційної комісії виставляється індивідуальна оцінка роботи від 0 до 150 балів (підпункт 5.5.6).
За правилами підпункту 6.3.1 пункту 6.3 Положення № 185/зп-24 при затвердженні кодованих результатів іспиту Комісія розглядає документи, складені уповноваженими представниками. Член Комісії - доповідач при підготовці до розгляду питання про затвердження кодованих результатів виконаних практичних завдань досліджує оцінки членів екзаменаційної комісії на предмет суттєвих розбіжностей в оцінках однієї роботи. При встановленні розбіжності між найвищим і найнижчим балами, виставленими за практичне завдання окремими членами екзаменаційної комісії, у 20 і більше відсотків від максимально можливого бала така робота підлягає повторній перевірці іншою екзаменаційною комісією без участі осіб, які брали участь у первинному оцінюванні. Екзаменаційна комісія при оцінюванні роботи керується не «математичними», а змістовими міркуваннями щодо відповідної роботи.
35. Зі змісту наведених норм права слідує, що, за загальним правилом, ВККС може переглянути рішення, ухвалені палатою чи колегією щодо питань допуску до конкурсу або добору. У свою чергу, Положення № 185/зп-24 передбачає єдиний випадок, за якого підлягають перегляду Комісією рішення екзаменаційної комісії, а саме наявність суттєвої розбіжності (у 20 і більше відсотків від максимально можливого бала) між найвищим і найнижчим балами, виставленими за практичне завдання членами екзаменаційної комісії. Інших випадків, за яких саме Комісія може переглянути виставлені екзаменаційною комісією бали за практичне завдання, Положення № 185/зп-24 не передбачає. Немає таких повноважень у ВККС і за змістом Закону № 1402-VIII.
Отже, за відсутності визначених підпунктом 6.3.1 пункту 6.3 Положення № 185/зп-24 умов саме по собі подання скарги кандидатом на посаду судді апеляційного суду не є підставою для перегляду Комісією балів, виставлених екзаменаційною комісією. Суд першої інстанції слушно зауважив, що з екзаменаційних відомостей, які містяться у матеріалах справи, не вбачається такої підстави, як розбіжність у 20 і більше відсотків від максимально можливого бала між найвищим і найнижчим балами, виставленими за практичне завдання членами екзаменаційної комісії. Не зазначає про такі обставини і позивач.
Щодо допущення Комісією дискримінації стосовно позивача під час перевірки та оцінювання виконаних ним двох практичних завдань у конкурсі на посаду судді апеляційного суду
36. Згідно із частиною другою статті 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
37. Стаття 14 Конвенції встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
38. Вирішуючи друге ключове у цій справі питання, Велика Палата Верховного Суду насамперед звертається до визначень, наведених у Законі № 5207-VI. 
Так, відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 цього Закону дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом (частина перша статті 14 Закону № 5207-VI).
39. У рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
40. Подібний підхід до оцінки правових обмежень застосовує й Конституційний Суд України, висновуючи, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).
41. У Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 зазначено, що, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади має, зокрема, дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.
Факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого положення закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). При цьому поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 15 червня 2023 року у справі № 800/582/16 (800/515/15).
42. Скаржник вбачає прояв дискримінації щодо нього в тому, що він єдиний, хто не погодився з правовими висновками Верховного Суду [за наявною у ОСОБА_1 інформацією] та відступив від них за змістом виконаних ним практичних завдань. Позивач вважає, що (з урахуванням позиції, висловленої членом Комісії ОСОБА_3 під час пресконференції) члени ВККС виставляли низькі оцінки тим конкурсантам, висновки яких у практичних завданнях не відповідали відповідним правовим висновкам Верховного Суду. Однак така позиція Комісії суперечить Методичним вказівкам.
На думку скаржника, члени екзаменаційної комісії мали змогу ідентифікувати роботу ОСОБА_1 без її декодування. Так, позивач має власний стиль написання судових рішень, який виробився за 20 років роботи суддею, і його легко ідентифікувати. До того ж допомогти в ідентифікації його роботи міг один із членів ВККС, який впродовж 10 років, працюючи суддею Третього апеляційного адміністративного суду, переглядав судові рішення під головуванням позивача. З 2021 року ОСОБА_1 перебуває у неприязних стосунках із вказаним членом Комісії.
Вказане у сукупності з обставинами відмови ВККС надати для ознайомлення та порівняння практичні роботи та екзаменаційні відомості щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 скаржник вважає свідченням допущеної стосовно нього дискримінації.
43. Такі доводи Велика Палата Верховного Суду визнає безпідставними, адже скаржник не вказує на будь-яку особистісну (персональну) характеристику або особливості його статусу, які б впливали на відмінність у застосованій до нього процедурі.
Самі по собі обставини написання позивачем практичних робіт із відступом від висновків Верховного Суду [враховуючи, що така можливість під час написання практичного завдання не заборонена умовами конкурсу] не може свідчити про наявність упередженого ставлення до нього за будь-якою особистісною ознакою чи його статусом. Суд першої інстанції також слушно зауважив, що публічний виступ одного із членів Комісії, в якому він висловив позицію щодо оцінювання практичного завдання, виконаного з відступом від правового висновку Верховного Суду, не може бути розцінений як офіційна позиція Комісії та не може свідчити, що такий підхід було застосовано під час оцінювання практичних завдань, виконаних позивачем.
Твердження ОСОБА_1 про те, що його робота була ідентифікована членами екзаменаційної комісії за стилем її написання, носять характер припущень та не підтверджені жодними доказами. Аналогічний характер мають і доводи позивача в частині неприязних стосунків з одним із членів Комісії. Слід зазначити, що позивач не посилається на те, що скористався правом заявити відвід такому члену Комісії.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача про допущення Комісією стосовно нього дискримінації. Скаржник не навів змістовних обґрунтувань та не надав доказів на їх підтвердження, що саме до нього справді було застосовано відмінний підхід порівняно з іншими учасниками конкурсу або про реальний вплив будь-яких інших чинників на результати оцінювання його практичних робіт. Виставлення Комісією за практичні завдання позивача невисоких оцінок саме по собі не є свідченням дискримінації.
44. З огляду на викладене посилання скаржника, наведені в апеляційній скарзі, що Комісія зобов`язана була провести перевірку на предмет допущення дискримінації екзаменаційною комісією, слід відхилити. Твердження ОСОБА_1 про наявність у відповідача такого обов`язку, що, на його думку, випливає з приписів частини першої статті 7, частини першої статті 14 Закону № 5207-VI, є безпідставними та ґрунтуються на суб`єктивному сприйнятті змісту означених правових норм.
З цих же підстав не видаються змістовними доводи скаржника, що суд першої інстанції перебрав на себе повноваження Комісії з проведення перевірки в частині допущення дискримінації. Зі змісту оскаржуваного судового рішення слідує, що суд в цій частині дотримався вимог пункту 3 частини четвертої статті 246 КАС України, а саме надав мотивовану оцінку одному з аргументів, наведених позивачем. Поряд з цим суд першої інстанції встановив, що у листі від 12 червня 2025 року № 21-5034/25 ВККС надала відповідь на доводи скарги позивача щодо допущення відносно нього дискримінації та зазначила про відсутність ознак, які б указували на прояв такої. 
Щодо допущення Комісією протиправної бездіяльності та надання позивачу відмови у формі листа
45. Відповідаючи на третє ключове у цій справі питання, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
46. За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
47. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
48. Отже, судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема: чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; чи були враховані усі обставини, що мають значення для прийняття рішення; чи ухвалене таке рішення неупереджено, добросовісно, розсудливо.
49. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного / несвоєчасного виконання обов`язкових дій / ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
Значення мають юридичний зміст, вагомість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.
Суб`єкт, дії або бездіяльність якого оскаржується, може бути зобов`язаний до виконання лише тих обов`язків, які на нього покладено законом чи іншими підзаконними нормативно-правовими актами.
Бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд може визнати протиправною лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень, та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.
50. Як уже зазначалося вище, Комісія не мала законодавчо передбачених підстав для перегляду рішення екзаменаційної комісії, яка виставила певні бали за практичні роботи учасникам конкурсу, на підставі лише скарги такого учасника, який не згоден із такими балами. Виключного випадку для здійснення такого перегляду, передбаченого підпунктом 6.3.1 пункту 6.3 Положення № 185/зп-24, встановлено не було. 
51. Стаття 3 Закону № 393/96-ВР визначає, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Зокрема, скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
За змістом статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша цієї статті). Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються (частина четверта цієї статті).
Стаття 19 Закону № 393/96-ВР передбачає, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
52. Порядок розгляду звернень громадян, звернень та запитів народних депутатів, адвокатів, що надходять до ВККС, закріплений в Інструкції з розгляду звернень та особистого прийому громадян у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, затвердженій наказом Голови Комісії від 30 грудня 2015 року № 93 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 2.1.4 розділу ІІ Інструкції скарга - звернення з вимогою поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями Комісії та її посадових осіб.
Пункт 4.1 розділу ІV Інструкції встановлює, що звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають розгляду відповідно до положень цієї Інструкції.
Відповідь на звернення має бути мотивованою та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства (пункт 4.7 розділу ІV Інструкції).
53. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд першої інстанції правильно установив, що за своєю природою скарга позивача від 09 травня 2025 року є скаргою в розумінні статті 3 Закону № 393/96-ВР.
За результатами розгляду вказаної скарги Комісія не знайшла підстав для перегляду рішення екзаменаційної комісії щодо перевірки практичних завдань, виконаних ОСОБА_1 , з огляду на сукупність таких обставин: 1) відсутність законодавчо встановленого механізму для здійснення такого перегляду; 2) відсутність обґрунтованих підстав вважати, що скаржник зазнав обмежень у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, визначеній Законом № 5207-VI. За таких обставин Комісія в особі заступника керівника секретаріату Тараса Нешика письмово повідомила ОСОБА_1 про результати перевірки його скарги листом від 12 червня 2025 року № 21-5034/25.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст як Закону № 393/96-ВР, так і Інструкції вказує, що, надаючи ОСОБА_1 відповідь на його скаргу в означеній вище формі, ВККС не порушила вимог чинного законодавства [враховуючи, що законодавчо визначених підстав для перегляду рішення екзаменаційної комісії, за висновком відповідача, не було]. 
Таким чином, немає підстав вважати, що ВККС за наслідками розгляду поданої ОСОБА_1 скарги допустила протиправну бездіяльність, що, за доводами позову, виявилося у неприйнятті саме рішення Комісією у пленарному складі. Наведені вище положення нормативно-правових актів чітко встановлюють обов`язок Комісії як суб`єкта владних повноважень письмово повідомити громадянина про результати перевірки його скарги, що і було зроблено відповідачем у спірному випадку.
54. З приводу посилань скаржника на те, що Комісія мала б переглянути рішення екзаменаційної комісії на підставі приписів частини другої статті 55 Конституції України, слід зазначити таке.
Згідно з указаною нормою Основного Закону кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В абзаці першому підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Таким чином, указана позивачем норма Конституції України не зобов`язує ВККС як суб`єкта владних повноважень у всіх випадках переглядати свої рішення [прийняті екзаменаційною комісією, колегією, палатою]. Означена норма покликана забезпечити право громадян на оскарження саме в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Щодо відмови суду першої інстанції у витребуванні та дослідженні доказів за клопотанням позивача
55. За позицією позивача, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права під час ухвалення рішення про відмову в позові, що виявилося в недотриманні вимог статей 2, 9, 80, 211 КАС України. Скаржник вважає, що суд першої інстанції протиправно відхилив неодноразово подані ним клопотання про витребування практичних робіт та екзаменаційних відомостей щодо кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 [отримала найвищі бали за виконання практичних робіт] з метою їх порівняння з практичними роботами, виконаними ОСОБА_1 Безпідставною, на думку скаржника, є і відмова суду в дослідженні відеоматеріалу, а саме запису пресконференції члена Комісії ОСОБА_3 
56. Частиною другою статті 2 КАС України визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб`єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.
Частина четверта статті 9 КАС України передбачає, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За змістом частин першої та другої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 73 КАС України розкриває поняття належності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
У статті 75 КАС України закріплено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини третьої статті 80 КАС України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
57. Системний аналіз наведених норм процесуального закону дає підстави для такого висновку. В адміністративному судочинстві дійсно суд не є пасивним спостерігачем у збиранні та наданні учасниками справи доказів, а за необхідності бере активну участь у такому процесі. Отже, доказування - це діяльність адміністративного суду, учасників справи, інших заінтересованих осіб зі збирання (подання, витребування, забезпечення), дослідження (перевірки, огляду) й оцінки доказів у порядку, встановленому в КАС України. Водночас приписи статей 73-76 КАС України пов`язують діяльність як учасників справи, так і суду з наданням / витребуванням лише належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів. 
З метою правильного вирішення спору між сторонами одним із завдань суду є визначення предмета доказування, яким окреслюються межі юридично значущих обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи. Положення статей 73, 75 КАС України в їх взаємозв`язку вказують, що доказ має містити інформацію саме щодо предмета доказування [належність], і на підставі такого доказу можна встановити дійсні обставини справи [достовірність].
Таким чином, суд має обов`язок із дослідження та витребування саме тих доказів, які, зокрема, стосуються предмета доказування (тобто є належними). Цей же обов`язок має суд і щодо дослідження саме достовірних доказів. Водночас дослідження / витребування усього масиву доказів, які надають сторони суду або просять його їх витребувати, не відповідає меті доказування в адміністративному судочинстві, яка полягає у встановленні істини у справі. Дослідження доказів, які не стосуються предмета доказування або на підставі яких не можна встановити дійсні обставини справи, не сприяє правильному та справедливому вирішенню спору між сторонами, а призводить лише до надмірного накопичення даних (інформації), яка не має правового значення для правильного вирішення спору. Слід також зазначити, що оцінка лише тих доказів, які стосуються предмета доказування, забезпечує також об`єктивний та неупереджений розгляд адміністративної справи.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що процес доказування в адміністративному судочинстві обмежений дослідженням лише тих доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно, суд не зобов`язаний задовольняти клопотання учасників справи про витребування тих доказів, які не відповідають означеним вище критеріям, що узгоджується з метою доказування в адміністративному судочинстві та покликане забезпечити процесуальну економію.
58. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про витребування з метою порівняння практичних робіт та екзаменаційних відомостей кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5 з огляду на те, що останні не стосуються предмета доказування у цій справі. 
Насамперед слід зазначити, що ОСОБА_1 в уточненому позові вказав, що він не має жодних правовідносин із ОСОБА_5, тому підстав для залучення її до участі у справі як відповідача чи третьої особи немає. Витребування її практичних робіт та екзаменаційних відомостей до них обумовлено виключно намаганням захистити власний результат.
Однак оскільки підставою для звернення до суду із цим позовом є виключно незгода ОСОБА_1 з результатами оцінювання Комісією виконаних ним практичних робіт, предмет доказування у цій справі стосується дотримання відповідачем процедури оцінювання та обґрунтованості прийнятого рішення щодо конкретного учасника конкурсу. Слід зазначити, що оцінювання якості виконання практичних завдань у спірному конкурсі має індивідуальний характер та здійснюється за визначеними законом критеріями. 
Більше того, необхідність витребовування практичних робіт ОСОБА_5 та екзаменаційних відомостей до них була обумовлена доводами позивача про допущену щодо нього дискримінацію. За його позицією, такі дії ВККС могли бути доведені лише шляхом аналізу та порівняння якості виконання практичних робіт самого позивача та ОСОБА_5 . Водночас, як уже було зазначено вище, доводи позивача про дискримінацію при зазначених ним обставинах суд відхилив як необґрунтовані.
З огляду на викладене зміст виконаних іншими учасниками конкурсу практичних завдань та результати їх оцінювання не належать до предмета доказування у справах цієї категорії. 
Не можна залишити також поза увагою те, що ВККС є спеціально уповноваженим органом, якому законодавець надав дискреційні повноваження з оцінювання рівня виконання суддями (кандидатами на посаду судді) практичних завдань, написаних у межах кваліфікаційного іспиту. Відповідно, суд не є тим органом, який наділений повноваженнями на здійснення нового оцінювання виконаних кандидатами на посаду судді апеляційного суду практичних завдань, тим більше, шляхом порівняння за критеріями якості та повноти практичних робіт різних учасників конкурсу. Судове втручання можливе у випадках порушення процедури оцінювання, перевищення Комісією своїх повноважень або ухвалення рішення неповноважним складом, а також у разі ухвалення рішення за явної його необґрунтованості та свавільності висновків. У всіх інших випадках оцінка практичного завдання, виконаного в межах кваліфікаційного іспиту, належить до дискреційних повноважень Комісії.
59. З наведених вище мотивів Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції також відмовила в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , заявленого за змістом апеляційної скарги, про витребування у ВККС двох практичних робіт і відомостей про їх оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду ОСОБА_5
60. З приводу недослідження судом першої інстанції доказу, а саме відеозапису із пресконференції члена Комісії ОСОБА_3 , Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. По-перше, особиста думка одного із членів Комісії не є тотожною рішенню, ухваленому колегіально, а тим більше не є відображенням офіційної позиції Комісії [на що слушно звернув увагу суд першої інстанції]. По-друге, з такого відеозапису не можна встановити ні зв`язку із предметом доказування, ні стверджувати, що дійсно обставини, на які вказує позивач, мали місце під час оцінювання його практичної роботи членами ВККС. Отже, вказаний доказ не відповідає критеріям належності та достовірності, що визначені статтями 73, 75 КАС України, а тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив позивачу в його дослідженні. Цими ж мотивами керувалась Велика Палата Верховного Суду, відмовляючи в задоволенні аналогічного клопотання, заявленого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.
61. Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, з яким погоджується Велика Палата Верховного Суду, дійшов правильного висновку про відсутність протиправної бездіяльності ВККС, то не може бути задоволена як похідна вимога позивача зобов`язати ВККС переглянути рішення екзаменаційної комісії та провести перевірку щодо дискримінації позивача. Відтак підстав для задоволення позову немає.
Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
62. Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до встановлених у справі обставин, дотримався норм процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2025 року відповідає вимогам статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції в цьому рішенні, не містять підстав для його зміни чи скасування.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
63. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
64. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права (частина перша статті 316 КАС України).
65. Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду розглянув справу з правильним застосуванням норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Висновки в частині розподілу судових витрат
66. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 990/305/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя С. О. Погрібний Суддя-доповідач М. М. Гімон   Судді:О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко І. А. Воробйова О. А. Губська А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. КривендаМ. В. Мазур Н. М. Мартинюк К. М. Пільков Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець О. В. Ступак І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич