Справа № 202/11743/25
Провадження № 2-а/202/11/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора з питань контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельникова Віталія Станіславовича, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, –
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпра з адміністративним позовом, в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 01574237 від 18 листопада 2025 року, винесену інспектором з паркування Мельниковим Віталієм Станіславовичем, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваною постановою її було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 340 грн 00 коп за порушення правил стоянки транспортного засобу «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: м. Дніпро, вул. Павла Нірінберга, 2.
У позовній заяві позивач зазначає, що категорично не погоджується з винесеною постановою, вважаючи, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення. Позивач наполягає на тому, що паркування транспортного засобу було здійснено з дотриманням вимог пункту 15.10 «в» Правил дорожнього руху України, оскільки автомобіль знаходився на краю тротуару поряд з іншими транспортними засобами, залишаючи для проходу пішоходів відстань щонайменше 2 метри. 
Крім того, позивач вказувала на порушення процедури притягнення до відповідальності, посилаючись на те, що копію постанови поштою вона не отримувала, а про накладення штрафу дізналася з повідомлення про притягнення до відповідальності, залишеного на лобовому склі автомобіля. 
Також у позові та у першому судовому засіданні позивач акцентувала увагу на тому, що вона є власником транспортного засобу, однак у момент фіксації правопорушення автомобілем не керувала. Хоча надалі змінила свої свідчення.
Відповідач, Інспекція з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Позиція відповідача ґрунтується на тому, що правопорушення було зафіксовано в режимі фотозйомки за допомогою технічного засобу, що дозволяє встановити дату, час та координати місця порушення, і матеріали фіксації були розміщені на офіційному веб-сайті.
Відповідач стверджує, що транспортний засіб позивача був розміщений безпосередньо на тротуарі з порушенням пункту 15.10 «б» ПДР України, оскільки дорожні знаки 7.6.1-7.6.7, які б дозволяли паркування на тротуарі у даному місці, відсутні. 
Щодо залишеного на лобовому склі повідомлення, у відзиві зазначено, що воно носить виключно інформативний характер, а сама постанова правомірно виносилась без участі порушника.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 надала суду пояснення, в яких стверджувала, що 18.11.2025 року вона не керувала вказаним транспортним засобом, а за кермом перебував її чоловік – ОСОБА_2 . Саме він, за словами позивача, здійснив паркування автомобіля у вказаному місці.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі за наявними матеріалами.
З метою перевірки доводів позивача, за її клопотанням, у судовому засіданні як свідок був допитаний ОСОБА_2 . Будучи попередженим судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання згідно зі ст. 384 КК України, свідок надав показання, які суттєво відрізняються від пояснень позивача. 
Зокрема, свідок ОСОБА_2 категорично заперечив факт свого керування автомобілем «Nissan Leaf» у момент фіксації правопорушення. Свідок повідомив суду, що 18 листопада 2025 року за кермом транспортного засобу перебувала саме його дружина – ОСОБА_1 , і саме вона здійснила зупинку та стоянку автомобіля за адресою: м. Дніпро, вул. Павла Нірінберга, 2.
Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 14-2 КУпАП встановлено особливий режим притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). 
Згідно з вказаною нормою, суб`єктом відповідальності у таких випадках є відповідальна особа – фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема фотодоказами, які були зроблені інспектором з паркування за допомогою сертифікованого технічного засобу «Sigma mobile TAB A1025 X-TREME 2 76690124001404», що 18 листопада 2025 року о 15:38 год. транспортний засіб «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_1 , був розміщений на стоянці на тротуарі по вул. Павла Нірінберга, 2 у місті Дніпрі. Дані фотофіксації містять дату, час, місце розташування транспортного засобу та його географічні координати, що повністю відповідає вимогам законодавства до режиму фотозйомки.
Надаючи правову оцінку діям позивача щодо способу паркування, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 15.10 «б» ПДР України, стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками). 
Водночас, пункт 15.10 «в» ПДР України робить виняток, дозволяючи стоянку на тротуарах легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені виключно на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри.
Як вбачається з матеріалів фотофіксації, наданих відповідачем, транспортний засіб позивача здійснив стоянку безпосередньо на тротуарі, а не на його краю, що примикає до проїзної частини. При розташуванні транспортного засобу на тротуарі таким чином розповсюджуються норми пункту 15.10 «б» ПДР України, порушення яких і було правомірно виявлено інспектором. Норми пункту 15.10 «в» ПДР України у даному випадку не застосовуються. 
Крім того, місце вчинення правопорушення не має ознак спеціально облаштованого майданчика для паркування, а дорожні знаки 7.6.1-7.6.7 «Спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку», які б дозволяли паркування на тротуарі, у вказаному місці відсутні.
Відповідно до положень Закону України «Про дорожній рух», порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та зупинки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху. 
Забезпечення безпеки дорожнього руху є однією з пріоритетних функцій держави, оскільки безпосередньо стосується захисту життя, здоров`я та інтересів громадян. Суд наголошує, що Правила дорожнього руху є єдиним нормативно-правовим актом, що встановлює порядок руху на дорогах України, і їх неухильне дотримання є безумовним обов`язком кожного учасника дорожнього руху. 
Зокрема, норми, що регулюють правила зупинки та стоянки транспортних засобів, спрямовані не лише на впорядкування руху автомобілів проїзною частиною, а й на забезпечення безперешкодного та безпечного пересування пішоходів. Тротуари за своїм прямим функціональним призначенням створені саме для пішоходів, і будь-яке обмеження їхнього простору транспортними засобами допускається лише як суворий виняток із загального правила, виключно за умов, що чітко та недвозначно визначені законодавством.
Здійснюючи контроль за дотриманням правил зупинки, стоянки та паркування, посадові особи уповноважених підрозділів діють як суб`єкти владних повноважень, які реалізують політику у сфері благоустрою та безпеки дорожнього руху. Їхня діяльність першочергово спрямована на захист суспільних інтересів, усунення перешкод для учасників дорожнього руху та уникнення хаотичного нагромадження транспортних засобів на тротуарах і вулицях міст, що є особливо актуальним для великих населених пунктів зі щільною забудовою та інтенсивним рухом. 
Притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності за такі правопорушення є не лише інструментом реагування на вчинене діяння, але й виконує вагому превентивну (запобіжну) функцію. 
Відповідно до статті 23 КУпАП, метою застосування адміністративного стягнення є виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самою особою, так і іншими громадянами.
Відтак, дії інспектора щодо фіксації правопорушення слід розглядати через призму забезпечення справедливого балансу між приватними інтересами водіїв (власників транспортних засобів) та публічними інтересами територіальної громади у створенні комфортного і безпечного міського простору.
Суд також вважає за необхідне підкреслити особливе, визначальне доказове значення матеріалів фотофіксації у справах цієї категорії. Законодавець, запроваджуючи режим фіксації правопорушень у сфері зупинки та стоянки за допомогою технічних засобів, мав на меті усунути суб`єктивний фактор під час фіксації обставин правопорушення та забезпечити беззаперечність доказової бази. Фотографії, зроблені сертифікованим технічним засобом із достовірним зазначенням дати, часу та точних географічних координат, є об`єктивним та неупередженим відображенням дійсності на момент вчинення проступку. Вони не підлягають двоякому тлумаченню щодо фактичного просторового розташування об`єкта у просторі. 
Відповідно, у разі надання суб`єктом владних повноважень таких належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності беззаперечно свідчать про порушення Правил дорожнього руху, на позивача переходить тягар спростування цих обставин шляхом надання настільки ж об`єктивних та переконливих доказів (наприклад, щодо стану крайньої необхідності, непереборної сили тощо). Прості усні заперечення чи суб`єктивне трактування позивачем візуальної обстановки на місці події не можуть мати переваги над об`єктивними даними технічної фотофіксації.
Оцінюючи оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, суд керується критеріями, безпосередньо закріпленими у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, суд перевіряє, чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, чи обґрунтовано воно, чи прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, безсторонньо (неупереджено) та пропорційно. 
Суд наголошує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення має бути логічним та правомірним наслідком об`єктивно встановлених фактів і правильно застосованих правових норм. У контексті адміністративної відповідальності це означає, що інспектор повинен чітко ідентифікувати транспортний засіб, встановити факт порушення конкретного пункту Правил та визначити суб`єкта відповідальності відповідно до статті 14-2 КУпАП. Якщо ці юридично значущі дії вчинені у точній відповідності до алгоритму, встановленого законом, постанова презюмується такою, що відповідає критеріям правомірності.
Окремо суд звертає увагу на доводи позивача щодо порушення процедури притягнення її до відповідальності, оскільки вона не отримувала постанову поштою, а знайшла лише повідомлення на лобовому склі автомобіля. 
Оцінюючи ці твердження, суд погоджується з позицією відповідача про те, що повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності носить виключно інформативний характер. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп, ненормативні правові акти встановлюють конкретні приписи, звернені до окремої особи, і породжують для неї права та обов`язки. Повідомлення, залишене на лобовому склі, не є актом індивідуальної дії, воно не породжує для позивача обов`язку зі сплати штрафу, а лише інформує про фіксацію факту правопорушення.
Що ж стосується безпосередньо постанови серії ІД № 01574237, то відповідно до приписів статті 279-1 КУпАП, якщо правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки, постанова може виноситися без участі особи, яка притягається до відповідальності. 
У даному випадку відповідач діяв у межах своїх повноважень та правомірно виніс оскаржувану постанову. Той факт, що позивач нібито не отримала лист із постановою, не свідчить про протиправність самого рішення суб`єкта владних повноважень, адже позивач мала можливість ознайомитися з матеріалами справи та реалізувати своє право на судовий захист, яким вона фактично і скористалася, вчасно подавши цей адміністративний позов.
Більше того, суд відхиляє доводи позивача про ненаправлення їй копії постанови. Як вбачається з долучених відповідачем до матеріалів справи доказів, Інспекція виконала вимоги частини 7 статті 279-1 КУпАП та надіслала постанову рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу реєстрації позивача. 
Відповідно до поштового повідомлення та роздруківки трекінгу Укрпошти (штрихкодовий ідентифікатор № 067065501420), лист надійшов до відділення зв`язку за місцем проживання позивача 27 грудня 2025 року, проте не був нею отриманий та 10 січня 2026 року повернувся відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. 
Відповідно до частини 10 статті 279-1 КУпАП, у разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою, днем її отримання вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу, уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.
Той факт, що позивач фізично не отримала лист із постановою на руки через власну бездіяльність, не свідчить про протиправність самого рішення суб`єкта владних повноважень, адже відповідач виконав свій обов`язок щодо її належного направлення, а позивач мала можливість ознайомитися з матеріалами справи та реалізувати своє право на судовий захист, яким вона фактично і скористалася, вчасно подавши цей адміністративний позов.
Крім того, під час розгляду справи суд звертає увагу на фундаментальний загальноправовий принцип добросовісності реалізації процесуальних та матеріальних прав.
Звернення особи до суду за захистом свого ймовірно порушеного права вимагає від неї, перш за все, правдивого викладення обставин справи та надання суду достовірних відомостей. Хоча адміністративне судочинство ґрунтується на засадах офіційного з`ясування всіх обставин у справі, це не знімає з самих учасників процесу обов`язку діяти добросовісно і не зловживати своїми правами. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Будь-які маніпуляції з фактами чи очевидна невідповідність заявлених позицій сторін об`єктивній дійсності неминуче впливає на оцінку судом таких тверджень як критичних та таких, що не здатні спростувати законність оскаржуваного акта індивідуальної дії.
Ключовим та визначальним аспектом при розгляді даної адміністративної справи стала оцінка судом достовірності свідчень учасників процесу. 
Позивач ОСОБА_1 категорично стверджувала, що не є суб`єктом даного правопорушення, оскільки у зазначений час автомобілем керував її чоловік – ОСОБА_2 .
Однак, допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, повністю спростував твердження позивача. Свідок прямо вказав, що 18 листопада 2025 року за кермом автомобіля перебувала саме його дружина – ОСОБА_1 , і саме вона здійснила паркування.
Суд вкрай критично оцінює такі взаємовиключні та суперечливі показання позивача та свідка. Наявність такої істотної плутанини та розбіжностей у показаннях близьких родичів свідчить про свідоме намагання ввести суд в оману та штучно створити підстави для уникнення передбаченої законом адміністративної відповідальності.
Відповідно до статті 279-3 КУпАП, власник транспортного засобу звільняється від відповідальності лише у тому випадку, якщо особа, яка фактично керувала автомобілем, особисто звернеться із відповідною заявою до уповноваженого органу та надасть згоду на притягнення її до відповідальності. 
Такої заяви від ОСОБА_2 не надходило, а в суді він взагалі заперечив факт свого керування. За таких обставин презумпція вини власника транспортного засобу, встановлена статтею 14-2 КУпАП, жодним чином не спростована, і відповідальність правомірно покладена саме на ОСОБА_1 .
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, зокрема правового висновку, викладеного у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року), хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони. Міра, до якої суд має виконати цей обов`язок, може бути різною залежно від характеру рішення.
Застосовуючи цей принцип до спірних правовідносин, суд констатує, що надав вичерпну та мотивовану відповідь на всі ключові доводи позивача (зокрема, щодо тлумачення пункту 15.10 ПДР, статусу залишеного повідомлення та встановлення особи, яка фактично керувала автомобілем), які мають визначальне значення для правильного вирішення спору. 
Інші деталізовані аргументи сторони позивача не впливають на доведеність складу адміністративного правопорушення, не здатні спростувати встановлених судом обставин та не потребують окремого детального аналізу.
Суд вважає, що у даній справі надано вичерпну відповідь на всі ключові та основоположні аргументи позивача, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Надані відповідачем докази у своїй сукупності є достатніми, належними та допустимими, і вони доводять вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою посадовою особою, у межах її компетенції, з дотриманням вимог закону щодо фіксації правопорушень у режимі фотозйомки, є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 14-2, 122, 251, 265-4, 279-1, 280, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, –
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора з питань контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мельникова Віталія Станіславовича, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 01574237 від 18 листопада 2025 року – відмовити у повному обсязі.
Постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 01574237 від 18 листопада 2025 року, винесену інспектором з паркування Мельниковим Віталієм Станіславовичем, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень 00 копійок (триста сорок гривень 00 копійок) – залишити без змін.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 23 лютого 2026 року.

Суддя        Н.  В.  Недобитюк