ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/11854/25	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/524/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка Михайла Юрійовича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року про залишення заяви без розгляду, постановлену суддею Стельмащуком П.Я. у справі №607/11854/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт здійснення ОСОБА_1 самостійного виховання та утримання дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заяву обґрунтовано тим, що з 14 серпня 2021 року по 16 травня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 мати дитини — ОСОБА_5 , залишивши малолітнього сина на утриманні та вихованні батька, виїхала за межі України. Країна її перебування заявнику невідома. З цього часу мати дитини участі у вихованні сина не бере, матеріальної допомоги на його утримання не надає, аліменти не сплачує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Починаючи з 16 травня 2023 року і до цього часу заявник разом із сином ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою створено належні умови для проживання дитини. Заявник самостійно утримує сина, забезпечує його потреби, опікується його інтересами, особисто займається вихованням дитини, стежить за її розвитком і станом здоров`я без участі матері.
Встановлення зазначеного юридичного факту необхідне заявнику для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року заяву залишено без розгляду. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Самуляк М.Ю. просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що судом порушено норми процесуального права, оскільки 17 лютого 2026 року о 11 год. 07 хв. Тернопільський міськрайонний суд отримав заяву про відвід судді Стельмащука П. Я., однак така заява у встановленому ЦПК України порядку розглянута не була. Натомість, 18 лютого 2026 року о 05 год. 12 хв. представнику ОСОБА_1 - адвокату Смуляку М.Ю. в електронному кабінеті системи «Електронний суд» було доставлено оскаржуване судове рішення. На момент подання заяви про відвід суд першої інстанції ще не перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оскільки, як вбачається з відеозапису судового засідання, суд оголосив перерву для вирішення процесуального питання, а не вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по суті справи. Тому представник ОСОБА_1 - адвокат Самуляк М.Ю. вважає, що мав право заявити відвід судді, а нерозгляд такої заяви є самостійною підставою для скасування ухвали. Підстави для відводу судді виникли саме під час судового засідання 17 лютого 2026 року. Суддя Стельмащук П.Я. раніше вже постановляв ухвалу про відмову у відкритті провадження у цій справі, яка була скасована постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року. Отже, у попередній ухвалі суддя вже висловив правову позицію щодо наявності спору про право та неможливості розгляду справи в порядку окремого провадження.
Вважає помилковим застосування судом першої інстанції частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки суд не міг об`єктивно встановити наявність спору про право, так як не допитав свідків, не дослідив належним чином подані докази та фактично не забезпечив повного і всебічного з`ясування обставин справи. Висновок про наявність спору про право має ґрунтуватися на досліджених доказах у конкретній справі, а не лише на формальному посиланні на судову практику.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина необхідне ОСОБА_1 для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вирішення цієї справи має здійснюватися з урахуванням найкращих інтересів дитини, оскільки у випадку мобілізації батька малолітня дитина може залишитися без належного батьківського піклування.
В умовах воєнного стану факт самостійного виховання та утримання дитини може встановлюватися судом у порядку окремого провадження, якщо між батьками дитини відсутній спір щодо її виховання та утримання. Законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, крім судового.
У цій справі спір про право між батьками дитини відсутній, оскільки мати дитини ОСОБА_5 самоусунулася від участі у вихованні та утриманні сина, не бере участі у судових засіданнях, не подала заперечень, не висловила своєї позиції у справі, а її місцезнаходження заявнику невідоме.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
7 квітня 2026 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка М.Ю. надійшла заява про розгляд справи без участі заявника ОСОБА_1 та його представника.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої вказаної статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
За змістом частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання ним дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначені СК України.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Верховний Суд уже неодноразово зазначав про те, що факт одноосібного виховання дитини не підлягає встановленню в судовому порядку за правилами окремого провадження.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 зроблено висновок про те, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.
Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що у конкретних обставинах цієї справи заявлені вимоги пов`язані з вирішенням спору про право, зокрема з оцінкою участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який має вирішуватися в порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.
Такий висновок суду першої інстанції не суперечить постанові Тернопільського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, якою було скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у цій справі.
У зазначеній постанові апеляційний суд не зробив остаточного висновку про те, що заява ОСОБА_1 за будь-яких обставин підлягає розгляду по суті саме в порядку окремого провадження. Апеляційний суд лише вказав на передчасність висновку суду першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження та направив справу для продовження розгляду.
Після продовження розгляду справи суд першої інстанції перевірив характер заявлених вимог, зміст наведених заявником обставин, мету встановлення юридичного факту, склад заінтересованих осіб, а також можливі правові наслідки встановлення такого факту для матері дитини та самої дитини. За результатами такої перевірки суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не можуть бути вирішені в порядку окремого провадження, оскільки їх розгляд пов`язаний з оцінкою виконання матір`ю дитини батьківських обов`язків.
Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 обґрунтовував необхідність встановлення юридичного факту тим, що мати дитини ОСОБА_5 , за його твердженням, залишила малолітнього сина батькові, виїхала за межі України, участі у вихованні дитини не бере, аліменти на її утримання не сплачує, а її місцезнаходження невідоме. Отже, встановлення заявленого факту фактично передбачає необхідність оцінки поведінки іншого з батьків на предмет виконання чи ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Такі обставини не є безспірними у розумінні статей 293, 315 ЦПК України, оскільки вони стосуються не лише прав та інтересів заявника, а й правового становища матері дитини, обсягу її батьківських прав та обов`язків, а також інтересів самої дитини.
Саме тому відсутність письмових заперечень з боку матері дитини чи її неявка в судове засідання не свідчить про відсутність спору про право. Неучасть заінтересованої особи у судовому розгляді не припиняє її батьківських прав та обов`язків і не надає суду підстав встановлювати у безспірному порядку обставини, які можуть мати для неї правові наслідки.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не допитав свідків та не дослідив усіх доказів, не спростовують правильності висновку суду. Після встановлення того, що заявлені вимоги пов`язані зі спором про право, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав продовжувати розгляд справи по суті в порядку окремого провадження, оскільки з`ясування обставин щодо участі або неучасті матері у вихованні дитини має здійснюватися в порядку позовного провадження.
Інше тлумачення призвело б до того, що в межах окремого провадження суд фактично вирішував би питання про належне чи неналежне виконання одним із батьків своїх батьківських обов`язків, що виходить за межі завдань окремого провадження та суперечить його безспірному характеру.
У цій справі суд першої інстанції встановив, що заявлені вимоги за своїм змістом не зводяться лише до підтвердження факту проживання дитини з батьком чи факту її матеріального забезпечення заявником, а передбачають оцінку поведінки матері дитини щодо виконання нею батьківських обов`язків. Саме ця обставина свідчить про наявність спору про право та виключає можливість вирішення справи в порядку окремого провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично не врахував постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, є необґрунтованими. Попередньою постановою апеляційного суду було усунуто помилку, допущену на стадії відкриття провадження, однак вона не позбавляла суд першої інстанції права після продовження розгляду справи та виявлення спору про право застосувати положення частини четвертої статті 315 ЦПК України.
Навпаки, саме частина четверта статті 315 ЦПК України передбачає різні процесуальні наслідки залежно від того, коли виявлено спір про право: якщо він вбачається із заяви — суддя відмовляє у відкритті провадження, а якщо його виявлено під час розгляду справи — суд залишає заяву без розгляду. Тому постановлення ухвали про залишення заяви без розгляду після продовження розгляду справи не є повторенням попередньої ухвали про відмову у відкритті провадження, а є окремою процесуальною дією, вчиненою на іншій стадії процесу.
Залишення заяви без розгляду не позбавляє ОСОБА_1 права на судовий захист, оскільки суд першої інстанції роз`яснив йому право звернутися до суду з відповідними вимогами в порядку позовного провадження. Саме в такому провадженні можуть бути забезпечені змагальність сторін, участь органу опіки та піклування, дослідження доказів, з`ясування позиції матері дитини та оцінка обставин щодо фактичної участі кожного з батьків у вихованні й утриманні дитини з урахуванням найкращих інтересів дитини.
Доводи апеляційної скарги щодо нерозгляду заяви про відвід судді Стельмащука П.Я. не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Самуляк М.Ю. пов`язує підстави для відводу з тим, що під час судового засідання 17 лютого 2026 року суддя висловив позицію щодо неможливості подальшого розгляду справи в порядку окремого провадження, повідомив про можливість залишення заяви без розгляду, відмовив у допиті свідків та оголосив перерву.
Однак, такі обставини свідчать не про упередженість судді, а про вирішення ним процесуального питання щодо можливості подальшого розгляду справи в порядку окремого провадження. 
Відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відводу судді зводяться до незгоди з його процесуальною позицією та не підтверджують наявності об`єктивних обставин, які б викликали сумнів у неупередженості судді. 
Сам факт постановлення суддею попередньої ухвали про відмову у відкритті провадження, яка була скасована апеляційним судом, також не підтверджує упередженості судді. Скасування судового рішення свідчить про помилковість відповідного процесуального висновку, але не про особисту заінтересованість чи необ`єктивність судді.
Посилання на те, що підстави для відводу стали відомі саме 17 лютого 2026 року, не має самостійного значення, оскільки ця обставина стосується лише своєчасності заявлення відводу, але не доводить його обґрунтованості.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 376 ЦПК України участь судді, якому заявлено відвід, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення лише за умови, якщо підстави такого відводу визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими. 
У цій справі таких підстав не встановлено.
За таких обставин, ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка Михайла Юрійовича — залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.