ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2026 року	справа № 380/24690/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений у запас. Позивач стверджує, що відповідач при нарахуванні та виплаті йому грошового забезпечення у період з 29.01.2020 по 20.05.2023 діяв протиправно, оскільки розраховував розміри посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018 (у розмірі 1762,00 грн).
Позивач вказує, що 29 січня 2020 року набрала законної сили постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18, якою було визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103. Внаслідок цього скасування, на переконання позивача, відновила свою дію первинна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704. Ця норма імперативно вимагає визначати розміри посадових окладів та окладів за військовим званням шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом саме на 1 січня поточного календарного року.
Застосування відповідачем застарілої фіксованої величини (станом на 2018 рік) замість актуальних розмірів прожиткового мінімуму у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках призвело до суттєвого заниження базових окладів позивача. Це, у свою чергу, зумовило ланцюгове заниження розмірів усіх інших виплат, які розраховуються у відсотках від окладів: щомісячних надбавок, премій, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, позивач наполягає на необхідності одночасної компенсації йому сум податку з доходів фізичних осіб (ПДФО) відповідно до Порядку № 44.
З метою досудового врегулювання спору представник позивача звернувся до В/ч НОМЕР_1 з адвокатським запитом та заявою про проведення перерахунку. Однак листом від 14.11.2025 відповідач повідомив про відмову у задоволенні цих вимог, що й стало підставою для звернення до суду за захистом порушених майнових прав.
Ухвалою від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. Зважаючи на категорію спору, судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження своєчасно надіслано учасникам справи.
Відповідач (Військова частина НОМЕР_1 ) скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заявлені позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що примітки до додатків 1 та 14 постанови КМУ № 704 носять виключно інформаційно-роз`яснювальний характер і не містять самостійних норм права, а тому не можуть бути підставою для розрахунку окладів. Крім того, відповідач вказує на наявність правової колізії між пунктом 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII (який забороняє використовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину) та пунктом 4 постанови № 704. На думку військової частини, застосуванню підлягають норми Закону як акта вищої юридичної сили, а отже, перерахунок грошового забезпечення із застосуванням щороку змінного прожиткового мінімуму не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Використання фіксованої величини станом на 01.01.2018 відповідач вважає єдиним законним способом нарахування грошового забезпечення у спірний період. Щодо позовних вимог у частині компенсації податку з доходів фізичних осіб (ПДФО), відповідач стверджує, що відповідно до приписів підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, у період дії воєнного стану доходи у вигляді грошового забезпечення військовослужбовців звільнені від оподаткування ПДФО, а утримується з них лише військовий збір у розмірі 1,5%. Відповідач наголошує, що Податковий кодекс України має вищу юридичну силу, ніж Порядок виплати компенсації, затверджений постановою КМУ № 44, а тому вимоги щодо компенсації сум податку є безпідставними.
Суд дослідив матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, перебуваючи у списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.10.2025 року № 312, позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.
Досліджуючи обставини нарахування та виплати грошового забезпечення, суд встановив, що під час проходження служби, а саме у спірний період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, обчислення грошового забезпечення позивача здійснювалося відповідачем шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнтів на фіксований розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року, який складав 1762,00 грн.
Використання цієї розрахункової величини як базової для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням призвело до зменшення розмірів усіх похідних виплат, які розраховуються у відсотковому відношенні від базових окладів. Зокрема, це безпосередньо вплинуло на розміри фактично виплачених позивачу щомісячних премій, надбавок, щорічної грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також відобразилося на розмірі одноразової грошової допомоги при звільненні.
З метою захисту своїх порушених майнових прав та досудового врегулювання спору, представник позивача звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом та заявою про проведення перерахунку грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням належної бази розрахунку — розміру прожиткового мінімуму станом на 1 січня поточного календарного року (2020, 2021, 2022 та 2023 років відповідно).
За результатами розгляду цього звернення, відповідачлистом від 14.11.2025 року відмовив у здійсненні перерахунку. У своїй відповіді підтвердив той факт, що при розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 дійсно використано прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений саме на 01 січня 2018 року (1762,00 грн). Більше того, цей факт не є спірним та прямо визнається відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву.
Вважаючи таку бездіяльність військової частини протиправною та такою, що нівелює гарантований статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» достатній рівень матеріального забезпечення, позивач звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду. На переконання позивача, з 29.01.2020 року (дати набрання чинності постановою суду у справі № 826/6453/18, якою скасовано обмежувальний пункт 6 Постанови КМУ № 103) відповідач мав імперативний обов`язок застосовувати первинну редакцію Постанови КМУ № 704 та використовувати актуальний розмір прожиткового мінімуму.
Ухвалою від 12.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі — Закон № 2011-XII).
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом.
Реалізуючи свої повноваження, 30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704).
Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було імперативно встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум — це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Цей показник є динамічним, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України та відображає реальні економічні показники в державі.
Проте, 21 лютого 2018 року Уряд прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі — Постанова № 103), пунктом 6 якої вніс зміни до пункту 4 Постанови № 704. Цими змінами розрахункову величину було «заморожено»: встановлено, що розміри окладів визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (тобто 1762,00 грн).
Як встановлено судом, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 (яка набрала законної сили з моменту проголошення) вказаний пункт 6 Постанови № 103 було визнано протиправним та скасовано.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704. З цього моменту у військової частини виник обов`язок обчислювати розміри посадових окладів та окладів за військовим званням позивача шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного поточного календарного року.
Оцінюючи доводи Відповідача про те, що примітки до додатків 1 та 14 Постанови № 704 не були скасовані та нібито не містять самостійних норм права, суд зазначає таке. Примітки до додатків нормативно-правового акта за своєю правовою природою носять виключно інформаційно-пояснювальний характер і застосовуються для роз`яснення механізму обчислення, встановленого основною нормою (у даному випадку — пунктом 4 Постанови № 704). За наявності розбіжностей між змістом основної норми постанови Кабінету Міністрів України та примітками до додатків до неї, застосуванню підлягає саме основна норма. Відтак, посилання відповідача на текст приміток як на підставу для відмови у застосуванні актуального прожиткового мінімуму є юридично неспроможними.
Також суд відхиляє аргументи відповідача про наявність нездоланної правової колізії із пунктом 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII. Суд зауважує, що вказаним Законом заборонено використовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину, та вказано на необхідність застосовувати замість неї прожитковий мінімум для працездатних осіб. Отже, вимоги позивача щодо застосування прожиткового мінімуму відповідного року (а не мінімальної зарплати) повністю узгоджуються з приписами Закону № 1774-VIII.
Відповідно до статті 7 Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня становив:
у 2020 році — 2102,00 грн;
у 2021 році — 2270,00 грн;
у 2022 році — 2481,00 грн
у 2023 році — 2684,00 грн.
Незважаючи на вимоги законодавства, відповідач у період з 29.01.2020 до 20.05.2023 безпідставно продовжував використовувати величину станом на 01.01.2018 (1762,00 грн). Це математично зумовило систематичне заниження базових окладів позивача, що, у свою чергу, призвело до протиправного заниження всіх похідних складових грошового забезпечення, які обчислюються у відсотках від окладів: щомісячних надбавок, премій, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Кінцева дата спірного періоду (20 травня 2023 року) визначена позивачем обґрунтовано, оскільки саме 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції та знову нормативно зафіксовано фіксовану розрахункову величину — 1762 гривні.
Отже, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення у повному обсязі (виходячи з актуального розміру прожиткового мінімуму) за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 є доведеною, порушує майнові права військовослужбовця та визнається судом протиправною. Право позивача підлягає ефективному відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату утвореної різниці.
Щодо вимоги про компенсацію податку з доходів фізичних осіб (ПДФО), суд зазначає наступне.
Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що з грошового забезпечення військовослужбовців утримується виключно військовий збір у розмірі 1,5%, а податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) нібито не утримується взагалі, через що застосування механізму компенсації є безпідставним. Таке твердження ґрунтується на неправильному розумінні податкового законодавства.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Механізм реалізації цієї норми імперативно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (далі — Порядок № 44).
Пунктом 2 цього Порядку визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, пов`язаних з утриманням податку. Виплата компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення.
Правова природа цього механізму полягає в тому, що при нарахуванні грошового забезпечення військовослужбовцю формально нараховується ПДФО за ставкою 18%, який підлягає утриманню та перерахуванню до бюджету. Проте, з метою недопущення фактичного зменшення доходів військовослужбовця, держава одночасно компенсує цю суму з того ж бюджету, щоб сума, яку особа отримує «на руки», дорівнювала нарахованій сумі без втрат на ПДФО.
Оскільки суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити заборгованість із грошового забезпечення, така сума донарахованої заборгованості, згідно з нормами Податкового кодексу України, також підлягатиме оподаткуванню ПДФО. Відтак, щоб позивач фактично отримав присуджену йому суму в повному обсязі (без зменшення на 18%), відповідач зобов`язаний застосувати компенсаторний механізм пункту 2 Порядку № 44. Тому позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У цій справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності своєї бездіяльності та правильності застосованих розрахункових величин при обчисленні грошового забезпечення позивача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є належним чином доведеними, відповідають вимогам закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд враховує таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі — у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (що в силу сталої судової практики поширюється і на спори щодо стягнення грошового забезпечення військовослужбовців). 
Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини першої статті 5 цього ж Закону.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та не поніс інших документально підтверджених судових витрат, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 122, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених у цей період грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премії, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2020, 2021, 2022, 2023), на відповідні тарифні коефіцієнти.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених у цей період грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премії, визначивши їх розмір виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2020 рік — 2102,00 грн; 2021 рік — 2270,00 грн; 2022 рік — 2481,00 грн; 2023 рік — 2684,00 грн), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, із виплатою різниці між фактично отриманими та перерахованими сумами (з урахуванням раніше виплачених сум) та з одночасною виплатою компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
4.Судові витрати розподілу не підлягають. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 12 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.