ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/11184/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року (суддя Рищенко А.Ю.) в справі № 160/11184/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про стягнення на її користь як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суми в розмірі 154 568,77 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 146 639,54 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову.
Апелянт звертає увагу, що ним визнано технічну помилку в розподілі виплат грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_4 , але з урахуванням того, що накази командира військової частини НОМЕР_1 (№697–№1623) видані на підставі спільних заяв позивача та третьої особи, які не оскаржувалися ними як індивідуальні адміністративні акти на момент виплат, з урахуванням чинності наказів командира військової частини НОМЕР_1 (№697–№1623), вважає стягнення з військової частини НОМЕР_1 необґрунтованим у повному обсязі. 
Кошти у розмірі 146 639,54 грн фактично отримані третьою особою ОСОБА_2 на підставі чинних та не скасованих на момент виплат наказів командира військової частини НОМЕР_1 , а позивач як законний представник неповнолітнього сина військовослужбовця на момент подання заяви до суду вже отримав свою частку виплат за відповідний період, а спір стосується лише суми, перерахованої третій особі. За таких обставин, навіть у разі визнання виплати неправомірною, належним способом судового захисту є вимога про повернення коштів особою, яка їх фактично отримала, а не стягнення цих коштів з суб`єкта владних повноважень, який діяв у межах своїх повноважень та реалізував чинні індивідуальні адміністративні акти. 
Суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статей 1212 та 1215 Цивільного кодексу України, не дослідив питання безпідставного збагачення фактичного набувача коштів та переклав негативні майнові наслідки на військову частину НОМЕР_1 , яка не є набувачем спірних коштів. Стягнення спірної суми з військової частини НОМЕР_1 створює ситуацію подвійної виплати одного й того ж грошового забезпечення з державного бюджету, оскільки відповідні кошти вже були фактично виплачені третій особі та не повернуті.
У відзиві третя особа просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
У відзиві позивач просить залишити рішення без змін.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2024 №108 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду стрільця 2 взводу охорони 1 роти охорони НОМЕР_3 батальйону охорони. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2024 №108 солдат ОСОБА_4 , кулеметник відділення вогневого ураження 2 штурмового взводу штурмової роти, вважається безвісти зниклим. Призупинено виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди в умовах воєнного стану до надходження від родичів відповідних документів для нарахування.
Згідно з наказами командира військової частини НОМЕР_1 №697 від 13.05.2024, №862 від 19.06.2024, №966 від 13.07.2024, №1089 від 13.08.2024, №1223 від 11.09.2024, №1454 від 12.11.2024, №1623 від 09.12.2024 за зверненнями позивача, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 та третьої особи, як представника неповнолітнього ОСОБА_5 було проведено виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 рівними частинами.
Згідно з відомостями розподілу витрат ДП ВЧ НОМЕР_1 від 30.05.2024 240530РВ000040858582, від 20.06.2024 240620РВ000041293605, від 20.06.2024 2406200РВ000041300618, від 21.06.2024 240621РВ000041313095, від 28.06.2024 240628РВ000041459589, від 13.07.2024 240713РВ00001756908, від 30.07.2024 240730РВ000042053522, від 15.08.2024 240815РВ000042376718, від 27.08.2024 240827РВ000042608634, від 11.09.2024 240911РВ00004921649, від 30.09.2024 240930РВ000043332181, від 12.10.2024 241012РВ000043582103, від 30.10.2024 241030РВ000043910629, від 22.11.2024 241122РВ000044480231, від 29.11.2024 241129РВ000044685987, від 10.12.2024 241210РВ000044957745 на картку рахунку НОМЕР_4 , який належить третій особі було перераховано кошти грошового забезпечення ОСОБА_4 на загальну суму 146639,54 грн.
Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що військова частина НОМЕР_1 , розподіляючи кошти грошового забезпечення, які належать до виплати безвісно відсутньому військовослужбовцю, між законним представником його дитини та дружиною, діяв з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки у період з квітня 2024 - жовтень 2024 року такі виплати мали здійснюватися дружині військовослужбовця, а саме ОСОБА_1 .
Відповідачем не заперечується той факт, що суми грошового забезпечення ОСОБА_4 , які були нараховані його колишній дружині як законному представнику неповнолітньої дитини – ОСОБА_5 , нараховані ОСОБА_2 помилково.
Оскільки згідно з наявними в матеріалах справи відомостями розподілу витрат сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_6 загалом становить 146 639,54 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 з 25 березня 2024 року. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2024 року №108 солдат ОСОБА_4 , кулеметник відділення вогневого ураження 2 штурмового взводу штурмової роти, вважається безвісти зниклим. Призупинено виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди в умовах воєнного стану до надходження від родичів відповідних документів для нарахування.
Відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 №697 від 13.05.2024, №862 від 19.06.2024, №966 від 13.07.2024, №1089 від 13.08.2024, №1223 від 11.09.2024, №1454 від 12.11.2024, №1623 від 09.12.2024 на підставі звернень ОСОБА_1 як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як представника неповнолітнього ОСОБА_5 проведено виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_4 рівними частинами.
Відомостями розподілу витрат військової частини НОМЕР_1 доводиться зарахування на картковий рахунок, який належить ОСОБА_2 , в період з квітня по жовтень 2024 року коштів грошового забезпечення ОСОБА_4 на загальну суму 146 639,54 грн.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ, застосовується у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. 
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною шостою статті 9 Закону №2011-ХІІ установлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі - Порядок №884, застосовується судом у редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин – дата зникнення військовослужбовця 17 жовтня 2024 року).
Відповідно до пункту 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються:
копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
За положеннями пункту 5 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.
Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Відтак, першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця, а у разі їх відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Відповідно, у період з квітня по жовтень 2024 року право на виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_4 мала його дружина ОСОБА_1 , а відповідач, розподіливши кошти грошового забезпечення, які належали до виплати безвісно відсутньому військовослужбовцю, між законним представником дитини та дружиною, діяв протиправно.
Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав про стягнення на користь позивача грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця у розмірі 146 639,54 грн.
Доводи апелянта про чинність наказів командира військової частини НОМЕР_1 (№697–№1623), виданих на підставі спільних заяв позивача та третьої особи, які не оскаржувалися ними як індивідуальні акти на момент виплат, суд відхиляє, адже право позивача на отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця як дружини такої особи не пов`язано із чинністю наказів про відповідні виплати.
Суд відхиляє аргумент апелянта про те, що належним способом судового захисту є вимога про повернення коштів особою, яка їх фактично отримала, а не стягнення цих коштів з суб`єкта владних повноважень, адже внаслідок недотримання саме відповідачем вимог чинного законодавства позивачем не в повному обсязі отримане грошове забезпечення зниклого безвісно військовослужбовця.
При цьому між позивачем та третьою особою відсутній будь-який спір, а в межах розгляду публічно-правового спору адміністративний суд не може вирішувати цивільно-правові відносини.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в справі № 160/11184/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в справі № 160/11184/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 17 березня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов 

суддя В.Є. Чередниченко